Dračí krev

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Aleš Česal & Jan Geisler

Dračí krev – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Aleš Česal & Jan Geisler

Dračí krev

Aleš Česal & Jan Geisler

Dračí krev

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2020

© Aleš Česal, 2020

© Jan Geisler, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7597-617-8
ISBN e-knihy 978-80-7597-627-7 (1. zveřejnění, 2020)

Tuto knihu autoři věnují všem neviditelným vojákům,

kteří střeží křehkou hranici mezi světem světla a temnoty.

Prolog

Rumunsko, počátek léta 1931

Ve velké posluchárně bukurešťské univerzity bylo poměrně plno, semestr končil, ale poslední přednášku doktora Dina Rosettiho si nikdo nechtěl nechat ujít. Sympatický asistent dovedl upoutat pozornost nejen posluchačů ze semináře archeologie.

Marině Petrescové se mladý vědec docela líbil. Štíhlý, havraní vlasy a uhrančivý pohled. Marina sice patřila k premiantům, ale jako jediná dívka to neměla mezi svými vrstevníky právě jednoduché, o to víc se musela snažit. A na to, že je dcerou profesora Ilji Petresca, světově uznávaného lingvisty, se příliš spoléhat nemohla. „Kdyby sis alespoň vybrala filozofii, královnu všech věd, ale archeologie, koho to zajímá, nějaké střepy a kosti.“ Přel se s ní, když už připustil, že jeho jediné dítě se bohatě neprovdá, ale stráví nějaký ten rok na univerzitě. Archeologie připadala panu profesorovi příliš neženská. Když se ale na něj Marina podívala svýma krásnýma hlubokýma tmavohnědýma očima, povolil. Tahle rozmluva se odehrála už před čtyřmi lety.

Teď Marina napjatě poslouchala doktora Rosettiho. Se zaujetím vyprávěl o posledních objevech. Na území kolem Bukurešti, v Malém Valašsku stejně jako v Sedmihradsku a Banátu jsou dokumentovány skythské, ale i předskythské hroby a sídliště. Hroby se tu nacházejí mohylové, jakož i ploché, podzemní. Nádoby jsou dvojkuželovitého tvaru, zdobené žlábky. Snadno se poznají podle charakteristických výčnělků. Do Rumunska a Sedmihradska dorazili Skythové někdy v 6. století před Kristem a udrželi se na tomto území až do 4. a 5. století po Kristu, pak je vystřídali Keltové. Ale ještě před Kelty a Skythy tohle území ovládali Dákové, jedna z větví indoevropských Thráků. Marina zpozorněla, Dákové ji skutečně zajímali. V 1. století před Kristem Dákové svrhli keltskou nadvládu a vytvořili mocnou říši s ústředím v Sedmihradsku. Na závěr své přednášky doktor Rosetti upozornil na několik titulů z odborné literatury, které by se studentům mohly hodit v nadcházejícím zkouškovém období.

Marina si všechno pečlivě zapisovala. „Slečna Petrescová tu, prosím, ještě chvíli zůstane,“ vyrušil ji doktorův hlas. Udiveně se na něj podívala. Ale Dinu Rosetti se jen usmál. Počkal, až se posluchárna vyprázdní a zůstanou s Marinou sami. Pak se zcela neformálně posadil na katedru a stále trochu udivené Mariny se zeptal:

„Už máte nějaké plány na prázdniny, slečno Petrescová?“

„Chtěla bych co nejdříve složit zkoušky a pak se s otcem a matkou chystáme na cestu po Evropě. Lodí do Londýna, odtud do Paříže, Prahy, Vídně a přes Budapešť zpátky do Rumunska, k babičce do Gerníku. V celém Banátu je nádherně, když začíná podzim.“

„To zní velice lákavě, docela vám závidím,“ přiznal se doktor Rosetti. „Ale co byste řekla tomu, kdybych vám udělal poněkud jiný návrh. V příštích dnech vyrazí z Bukurešti archeologická expedice. Povede ji kolega Gheorghe Florescu. Potřebujeme schopnou dokumentátorku.“

Marině zasvítily oči, konečně se dostane k pořádnému výzkumu. Prázdniny v terénu ji lákaly mnohem víc než okružní cesta po Evropě s mamá a papá. A k babičce to pohodlně stihne. Horlivě přikývla.

„Co víte o Snagovu, Marino?“

Marina, stejně jako každý Rumun, co se zajímal o dějiny svého národa, věděla, že Snagov leží asi čtyřicet kilometrů severně od Bukurešti. Na ostrově ve Snagovském jezeře byl zřízen klášter. Vzhledem k tomu, že byla Marina více než dobrou studentkou, věděla dokonce i to, že první písemný dokument hovořící o klášteru pochází z roku 1408 a vydal jej Mircea cel Bátrán, mocný vládce Valašska a děd Vlada III. Draculy, který byl bohatým fundátorem Snagovského kláštera, v němž nechal zřídit rodovou hrobku.

„Ještě něco, Marino?“

Marina marně dál pátrala v paměti. Napadlo ji už jen, že jméno Snagov je odvozené z bulharského slova sneg, sníh. Víc už nevěděla.

„A právě na Snagov pojedeme, výzkumem rodinné hrobky Vlada Draculy pověřil univerzitu sám král.“

Marina se mlčky podívala na portrét krále Karla II., který visel na stěně vedle tabule.

„Král dává naší expedici nejvyšší prioritu, máme k dispozici vše, o co si řekneme, a v podstatě neomezené prostředky,“ pokračoval Dinu Rosetti.

Marině bylo jasné, že šlo více o politickou objednávku než o odborný projekt. Karel II. se skoro před rokem vrátil do země a za podpory jistých politických sil si vynutil korunovaci. Každému, kdo trochu přemýšlel, bylo jasné, že stát směřuje pomalu, ale jistě k diktatuře. Velké Rumunsko, jak se stále hlasitěji Rumunsku říkalo, zažívalo svůj největší rozmach a politika a propaganda se znovu a znovu obracela k velkým vojevůdcům rumunských dějin, a tím Vlad Dracula rozhodně byl. Archeologický výzkum jeho hrobky patřil k akcím, které měly oslavit rumunskou velikost, nezávislost a statečnost.

Marinu sice trochu zklamalo, že se při výzkumu nebudou věnovat jejím tolik oblíbeným Dákům, ale dva měsíce v terénu jsou dva měsíce v terénu.

„Kdy vyrážíme, pane doktore?“ zeptala se ještě.

„Za tři dny, vybavení a první část expedice jsou již u jezera.“

„Už za tři dny?“ trochu se vyděsila Marina. „Ale co zkoušky?“

„Vyzkouším si vás na Snagově, král má přednost.“ Usmál se Dinu Rosetti.

—

Do Snagova dorazili přesně podle plánu, tedy za tři dny. Nejprve vlakem a pak bryčkou přímo k jezeru. Společníka Marině dělal Rosetti, zbytek týmu se už činil na místě.

„To je nějaká svatba nebo co?“ divila se Marina, když přijížděli ke břehu. Všude hořely ohně, mezi stany pobíhali vojáci. Na rožních se pekli berani, prasata a kuřata a do všeho vyhrávala cikánská cimbálovka.

„Říkal jsem vám, že jde o státní zájem, král se postaral o naše pohodlí. Rota vojáků i s polní kuchyní, jídlo, víno, stany. O té cimbálovce jsem ovšem nevěděl,“ pousmál se Dinu.

Ale to už je vítal vedoucí expedice Gheorghe Florescu.

Doktor Florescu byl o něco málo starší než Dinu Rosetti, začínající bříško prozrazovalo, že se rád nají i napije. Však oba kolegy vítal se sklenicemi červeného vína v rukou.

„Konečně je tady ozdoba a jediný ženský kvítek naší výpravy, vítejte, srdečně vítejte, slečno Petrescová, a mimochodem tohle je vynikající moldavské červené, skutečně znamenitý ročník, přímo z královských sklepů, a neupejpejte se, máme ho pět sudů. Vivat imperator.

Až se ubytujete, račte k ohni, kuřátka budou akorát, jen se rozsýpají. Slečniny věci, které přišly ráno vlakem, jsou již ve stanu. A ty, starý brachu, nesmíš pohrdnout mou společností.“

Marina byla jako u vytržení, takhle si seriózní archeologickou expedici opravdu nepředstavovala. Ale co, kdy se mi poštěstí pracovat za královské peníze? Ve stanu určeném jenom pro ni se převlékla z cestovních šatů do pohodlnějších kalhot, haleny a tatínkova pulovru. Věděla, že i když začíná léto, u jezera může klesnout teplota i několik stupňů pod nulu. Hned potom se vydala hledat přátele k ohni. Našla je podle zvuku rumunské národní písně o koni, který si zlámal nohy, když spadl do řeky. Oba doktoři dozpívali a hlučně přivítali Marinu, jako by ji týden neviděli. Zatímco se převlékala, přemohli láhev silné rakije. Vojenský kuchař jim každému naservíroval pořádný kus pečeně, kterou zakusovali bílým chlebem.

Když dojedli a unavená cimbálovka hrající již druhý den se pomalu začala vytrácet do svého stanu, zeptala se Marina Floresca:

„Už jste tam byl?“ Kývla hlavou směrem k ostrovu.

„Ne, ne, čekali jsme na vás, chceme mít vše zdokumentováno, každý krok. Na ostrov vyrazíme zítra. Místo Vladovy hrobky je známé, nevidím v tom větší problém. Vyzvedneme jeho ostatky, popíšeme, prozkoumáme a král bude spokojen, ale dnešní večer patří vám, viď, Dinu, a jako kavalíři vám splníme každé vaše přání. Zazpíváme, zatancujeme.“

„Jednak bych potřebovala složit předepsané zkoušky,“ chtěla využít vhodné příležitosti Marina.

„Předem splněno,“ zasmál se Florescu.

„A jednak, když už jsem tady a mám vedle sebe dva nejlepší odborníky naší univerzity, bych se ráda dozvěděla něco o Dácích, něco, co v knihách není, tedy pokud vás to nebude obtěžovat,“ zaprosila Marina.

Florescovi se zajiskřilo v očích. „Vzhledem k tomu, že jsme nedaleko posledního odpočinku našeho slavného Vlada, o němž všichni víme, že to byl krutý válečník, no prostě Dracula, připravte se na poněkud strašidelné vyprávění. Ostatně minulou sezonu jsme nějakou dáckou keramiku na ostrově našli. Vaši oblíbení Dákové tu sídlili dlouhá staletí před Draculou. O upírech vám povídat nebudu, těch si ještě užijeme, tentokrát to bude spíše o vlkodlacích, ale zkoušet vás z toho nebudu, nebojte se.“

Marina se zachumlala do přikrývky, kterou jí přinesl jeden z vojáků, a zaposlouchala se do vyprávění doktora Floresca.

„Podle antických autorů pochází název kmene Dáků ze slova dáos, což ve frýzštině znamená vlk. Za zajímavé považuji, že kořenem tohoto slova je dháu, tedy tlačit, škrtit, tisknout. Dákové si tedy sami říkali vlci či vlkům podobní. Existuje několik hypotéz, které vysvětlují, proč se Dákové mytologicky spojovali s vlky. U nejrůznějších národů Evropy narazíme na báje, podle nichž ten který národ povstal z nadpřirozeného spojení mezi vlkem a princeznou. Podle druhé hypotézy se vlčími přídomky označovali vyhnanci, uprchlíci, psanci a lupiči. Prostě všichni, kdo žili jako vlci a u vlčího božstva hledali ochranu. A konečně podle třetí a nejzajímavější domněnky byli Dákové schopní rituální přeměny ve vlka, což je určitý druh bojového zasvěcení. Zjednodušeně můžeme říct, že podstupovali obřad, během nějž se měnili v lykantropy neboli vlkodlaky.“

Marina poslouchala a ani nedutala. Zdaleka netušila, co ještě o svých oblíbených Dácích neví. Dokonce se jí zdálo, že odkudsi z dálky uslyšela vlčí zavytí.

Ale Florescu pokračoval:

„V balkánskokarpatské oblasti jsou doloženy četné příklady tajných spolků mladých mužů, kteří se chovali jako skuteční vlci. Podobné tajné spolky mladých válečníků známe z období stěhování národů, ale jejich kořeny jsou pravděpodobně mnohem starší. Cílem tohoto bojového zasvěcení byla proměna mladého bojovníka v šelmu. Nešlo však jen o řadu zkoušek, které měly ověřit mladíkovu statečnost a otužilost, adept musel přeměnit svou lidskou přirozenost v tak strašnou útočnou zuřivost, že přestával být člověkem a stával se šelmou.

U Germánů se takovíto bojovníci-šelmy nazývali berserkirové neboli válečníci v medvědím rouše, známí ale byli i úlfhédhnar čili muži s vlčí kůží. Mladý bojovník si po svém rituálním zasvěcení oblékl vlčí kůži a stal se vlkem. V tu chvíli přestal být člověkem, přeměnil se v zuřivého nepřemožitelného zabijáka, ve skutečnou šelmu, která nebyla vázána lidskými zákony. Vlčí bojovníci tedy loupili a terorizovali své lidské okolí. V některých případech stejně jako skuteční vlci lovili lidi a pojídali jejich maso. Asi tady někde je zdroj všech báchorek a legend o vlkodlacích. Staří autoři dokonce považovali dvounohé vlky za mnohem nebezpečnější než jejich čtyřnohé bratry. Vyskytly se i zprávy o nekrofágii, tedy pojídání mrtvých. Neděsím vás příliš, slečno Petrescová?“

„Vůbec ne, pane doktore, je to všechno strašně zajímavé, ale když mi to povídáte, všechny ty věci o krutých bojovnících žijících mimo lidské zákony, mimoděk mě napadá přirovnání s Vladem Tepešem. Jeho ukrutnosti šly přece až za hranici lidského rozumu a v bojích s Turky se choval jako opravdový zuřivý berserk,“ zamyslela se Marina.

„Vidíte, takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel. Škoda že Dracula neměl ve znaku vlčí hlavu, pak bych byl o něčem podobném uvažoval. Byl sice členem tajného řádu draka, který nesmiřitelně bojoval s Turky, ale o nějaké vlčí podobnosti nevím,“ přemýšlel Florescu.

„Mě přece jenom něco napadá,“ ozval se až do této chvíle zamlklý Dinu. „Speciálními odznaky, přímo insigniemi bojových spolků, o nichž jsi, Gheorghe, mluvil, byl krví potřísněný kyj a korouhev.“

„Ano, ano, to je pravda, ovšem netuším, jak to, Dinu, souvisí s Dračím řádem?“

„Počkej, hned se k tomu dostanu. Z historických pramenů, zejména z Persie, známe korouhve s emblémem vlka nebo s vlčí hlavou. A v Arménii vznikaly oddíly elitních vojáků tvořené podobnými zvířecími bojovníky, které do boje chodily s dračími korouhvemi. Dokonce se jim říkalo i dračí bojovníci, nosili přilby s dračími maskami. A na dácké korouhvi najdeme přece vlka s dračí hlavou.“

„To by však, podložené podrobnějším výzkumem, znamenalo, že drak je v těchto souvislostech do určité míry zaměnitelný, ne-li přímo totožný, s vlkem. Pak by ovšem Dračí řád, obnovený Zikmundem Lucemburským, jehož byl Dracula členem a který vycházel ze staršího tajného bratrstva dvanácti srbských rytířů, nějakým způsobem navazoval na prastarou dáckou tradici,“ domýšlel si Florescu. „Ale nechme toho, slečna je již jistě unavená, jak po cestě, tak z našich řečí, já ostatně také, jsem tu koneckonců druhý den a zítra nás čeká Draculova hrobka, hybaj na kutě,“ ukončil rázně noční besedu Gheorghe Florescu.

Ráno se Marina probudila celkem časně, přestože dlouho nemohla usnout. Na polním lůžku s přikrývkami se leželo docela pohodlně, ale hlavou se jí dlouho do noci honily myšlenky na vlčí bratrstvo Dáků. Když konečně usnula, viděla ve snech zástupy bojovníků oděných do vlčích kůží, obličej jim zakrývaly dračí masky. Po kolenou se brodili v krvi. Několikrát za noc se probudila zbrocená potem.

Marina sešla k jezeru, aby si opláchla obličej. Z ranního oparu vyrůstal nevelký kostelík snagovského monastýru. Ostrov, na němž ležel, byl spíš malý než velký, takový ostrůvek. Z těla kostelíku vyrůstaly tři věže. Čtvrtá, mohutně vystavěná zvonice, pozůstatek někdejšího masivního opevnění kláštera, stála opodál. Klášter vznikl v neklidných dobách, kamenné hradby byly nutností, a kláštery se projektovaly jako skutečné pevnosti. Proč si asi Vlad Tepeš za místo posledního odpočinku zvolil právě Snagov? přemýšlela. Říkalo se, že každý poutník, který kostel na ostrově navštíví, si odnese část hříchů krvavého Vlada, a tak ulehčí jeho duši.

„Guten Morgen, Fräulein,“ ozvalo se za ní.

Marina sebou trhla a otočila se.

„Och, nechtěl jsem vás polekat. Dovolte, abych se představil, doktor Herbert Falk, Berlínský institut pro antropologii.“

Marina se usmála a podala vysokému štíhlému muži ruku. Většina žen by tohohle vysokého blonďáka s modrýma očima asi považovala za hezkého. Marině se však jeho oči zdály příliš chladné.

„Ach tak, Dinu mi cestou sem povídal, že kosti vojvody Vlada přijede zkoumat odborník z Berlína. Prý jste špička ve svém oboru.“

Falk se trochu samolibě usmál: „Děkuji za poklonu. Přijel jsem asi před hodinou, antropologie je věda budoucnosti, nemyslíte? A nikdo ji nemůže oklamat. Souhrn dědičných znaků na kostře a na lebce vám řekne o původu a sklonech každého člověka mnohem víc než sebepodrobnější životopis. Navíc do životopisu mohou lidé napsat, co chtějí, ale kosti, ty nelžou, Fräulein. Uvidíte, antropologie ještě zahýbe Evropou. Věřte mi. Už to vidím, změříme vám lebku a podle antropometrických údajů vám vybereme vhodného manžela. Odpadnou porody mrzáků, zcela se vymýtí kriminalita. Vzniknou úplně nové kasty vojáků, rolníků, dělníků. Každý zaujme takové místo, které mu náleží. Antropologie položí základy nové Evropě. Silné a čisté Evropě.“

„Když dovolíte, tak si budoucího manžela vyberu sama a bez nějakých antropometrických měření.“

Marina neměla důvod Herr Falkovi nevěřit. Ale byla docela ráda, když se začali probouzet i ostatní účastníci výpravy. Nějak se v přítomnosti tohohle berlínského antropologa necítila ve své kůži. Zvlášť ji potěšilo, když vstal i Dinu. Usmál se, a z ní rázem spadla ta podivná mrazivá cizota, která čišela z doktora Falka.

Herbert Falk se narodil v Pasově, přesně na Nový rok 1900, do rodiny bohatého obchodníka se sklem Lothara Falka. Pasov měl pro obchod s tímto artiklem velmi výhodnou polohu. Do skláren Annín, kde Lothar ve velkém nakupoval exkluzivní výrobky z křišťálového a barevného skla, to nebylo daleko a samotný charakter Pasova, ležícího na třech řekách – Dunaji, Ilzu a Innu, poskytoval dokonalé podmínky pro následnou distribuci do celého světa, kde se české sklo těšilo velké poptávce.

Lothar bral malého Herberta velmi často s sebou na obchodní cesty do Annína, kde vybíral nové kolekce a kontroloval kvalitu již vyrobeného zboží. Cestou domů se potom vždy zastavili u Lotharova přítele, Maxmiliana von Spauna, ředitele sklárny v Klášterském Mlýně, kde pak v jeho secesní vile strávili na návštěvě obvykle dva až tři dny. Tato sklárna byla zaměřena na exkluzivní a limitované kolekce skla. Lothar ho zde nakupoval výhradně do své soukromé sbírky. Herberta skleněné umění moc nebavilo, raději pozoroval přírodu a lesní zvěř. Maxmilianův přítel, nadlesní Strnad z Rejštejna, malého Herberta bral na několikahodinové obhlídky lesů patřících rodu Schwarzenbergů a chlapec doslova hltal každé slovo zkušeného muže. Jeho zájem byl opravdový a Strnad s ním proto chodil moc rád a často. Zpočátku spolu hovořili německy, avšak pokaždé se Herbert ptal, jak se to či ono řekne v češtině. Postupně ho Strnad zdokonaloval a měl upřímnou radost z jeho výrazných pokroků. Netušil, že jeho zdánlivě bohulibé dílo nabude v budoucnu obludných důsledků. Po vypuknutí první světové války jejich návštěvy téměř ustaly. Společnost Lothara Falka přestala upírat svou pozornost na sklo a věnovala se zcela jiným komoditám, o nichž se nedalo říct, že by byly krásné a křehké.

Herbert navštěvoval ještě gymnázium a na Šumavu se ke své lítosti dostal velmi zřídka. Max von Spaun byl již pět let po smrti a nadlesní Strnad narukoval k 91. pěšímu pluku do Českých Budějovic. Jak se později Herbert dozvěděl, jeho učitel a přítel padl již v srpnu 1914 v bitvě o Halič. Po válce odešel Herbert Falk studovat medicínu a filozofii na univerzitu v Heidelbergu, kde se později soustředil na antropologii, která jej zcela pohltila. Přestěhoval se do Berlína, kde do té doby pouze externě přednášel, a stal se stálým členem vědeckého týmu místní univerzity. Publikoval v odborných časopisech a byl vítaným hostem v mnoha ústavech celé Evropy.

Tábor začal pomalu ožívat. Vojenští kuchaři rozdělali oheň v polní kuchyni a na pobřeží Snagovského jezera to za chvíli vonělo kávou, čajem a smaženými vejci.

Florescu i Rosetti se s Falkem dobře znali. Florescu využil přednáškového turné významného německého antropologa a pozval jej na Snagov. Falka ani nemusel příliš přemlouvat. „Karel Veliký, Fridrich Barbarossa, jejich lebky už jsem v rukou měl, tak proč ne váš Vlad? Ostatně jeho bojový zápal by měl být vzorem všem našim generálům,“ řekl tehdy Florescovi.

Na ostrov se přeplavili na dvou velkých pramicích. Na první se vezli vesničané najatí k hrubším výkopovým pracím spolu s potřebným vybavením, na druhé jeli Marina, Rosetti, Florescu a Falk.

Se vstupem do kostela ani s otevřením hrobu neměli nejmenší problém. Král Karel II. poukázal na konto rumunské pravoslavné církve tak vysokou částku, že odmítnout vyjít expedici vstříc by bylo více než nerozumné. Vesničané začali líbat ruku pravoslavnému popovi, který odemkl dveře svatostánku, a on jim s úsměvem žehnal. Na Florescův pokyn přinesli vojáci páčidla. Draculův hrob se nacházel před ikonostasem, hned vedle kropenky a oltáře.

„Všimněte si, že Vladův hrob zaujímá nejčestnější místo, jakého může pravoslavný nebožtík dosíci. Prakticky veškeré hlavní církevní úkony se provádějí nad jeho hrobem. Taková místa byla určena jen těm největším dobrodějům a významným donátorům, jde v podstatě o místo vyhrazené zakladateli kláštera,“ neodpustil si malý výklad Florescu.

„Ano, místo určené pro světce, nebo esenci čistého zla, kterou mají každodenní mše a modlitby věřících vykoupit z věčného zatracení,“ dodal Dinu Rosetti.

„A není to, pánové, vlastně jedno, není ten největší hříšník páchající čiré a temné zlo vlastně podoben ve svých činech světci umrtvujícímu tělo askezí a duši modlitbami? Vždyť i Lucifer patřil před svým pádem k nejmilejším z andělů božích? Pán zla i Pán dobra jdou různými stezkami k témuž cíli.“

„S tím rozdílem, že jeden jde po levé straně a druhý po pravé,“ vstoupil do debaty Falk.

Pop, který trochu rozuměl německy, minimálně mezinárodnímu slovu Lucifer, se pokřižoval.

„Ano, vlevo, nebo vpravo, to máte jistě pravdu, Herr Doktor, ale důležité je, jestli jdete po stezce poznání nahoru, nebo dolů,“ odporoval Falkovi Dinu.

Florescu jen pokrčil rameny.

Snagovští vesničané až teď pochopili, že mají ocelovými páčidly odklopit kamennou desku, která kryla Draculův hrob. Začali se křižovat, modlit. Obličeje se jim zkřivily nefalšovanou hrůzou. Z očí se jim řinuly slzy. Když viděli, že s archeology nic nepořídí, za neustálého plivání a nadávání nastoupili na pramici a z ostrova odpluli.

Florescu zavolal dva vojáky, kteří se bez řečí chopili páčidel. Pop si klekl opodál a začal se modlit.

Marina zvědavě přihlížela, jak se těžká kamenná deska odsunuje stranou. Ještě že jsme tu za bílého dne, a ne o půlnoci, pomyslela si. Nebyla pověrčivá, ale hrob největšího upíra neotevíráte každý den.

Deska byla skutečně těžká, ale nakonec se ji přece jenom podařilo odstranit. Pod podlahou se nacházela malá krypta, veliká tak na jednu rakev. Jenže žádná rakev se v ní nenacházela. Florescu vlezl do krypty a svítil si ruční baterkou. Vše si podrobně prohlédl a pak na bílé plátno, které zatím Marina a Dinu natáhli na podlahu vedle oltáře, vynesl dva prasklé keramické džbány a několik kostí.

„Tak vám nevím, kolegové, co myslíte,“ zamýšlel se nad nálezem Florescu. „Na hrob bohatého velmože to nevypadá. Ano, keramika odpovídá 15. století, tvar hrdla i výzdoba, ale jinak je to velice chudý hrob.“

„A navíc ty kosti nejsou lidské. Tohle nemůže být hrob Vlada Tepeše,“ tiše pronesl Herbert Falk.

Dinu, Marina i Florescu se na doktora Falka s úžasem podívali.

„Hned na první pohled vám mohu říct, že ty kosti jsou vlčí nebo psí, konkrétně vám to řeknu až po podrobnější analýze.“

Ještě než vrátili náhrobní desku na místo, Marina vše důkladně vyfotografovala a kněz hrobku vykropil svěcenou vodou. Toho dne se jim už v práci pokračovat nechtělo, vrátili se proto i s nálezem na břeh jezera. Pozdě odpoledne se všichni sešli k poradě v jednom z volných stanů. Herbert Falk potvrdil, že se skutečně jedná o vlčí kosti.

„To je vážně podivné,“ dumal Florescu. „Vlčí kosti v hrobě vojvody Vlada. Když pominu variantu, že se Vlad Tepeš po své smrti proměnil ve vlka, tak mě napadá, že záměrně nechal své tělo pohřbít jinde. Případných hanobitelů hrobu by se jistě našlo víc než dost. Také jsme se mohli nechat svést falešnou stopou a pod vlčími kostmi o něco hlouběji odpočívá Vlad Tepeš. Otázkou je, zda je Vlad na ostrově vůbec pohřben. Nedělejme předčasné závěry. Navrhuji následující postup,“ dořekl a z příruční kožené brašny vytáhl mapu ostrova se zakresleným kostelem i zvonicí. „Provedeme řadu výkopů na někdejším starém pohřebišti, od kostela směrem ke zvonici,“ ukázal zvolený sektor na mapě, „k dispozici máme rotu vojáků, takže s výkopy by neměl být problém. A ještě jednou důkladněji prohlédneme ‚vlčí‘ hrobku. Co říkáte, přátelé?“

Marina i Dinu souhlasně pokyvovali. Ostatně nechtělo se jim vzdávat se hned první den. Doktor Falk se také zpátky do Bukurešti nechystal. V následujících dnech se archeologický výzkum Snagovského ostrova rozběhl na plné obrátky. První dny nepřinesly nic zajímavého. Ano, zbytky středověké i mnohem starší keramiky nacházeli na každém kroku. Jen ne Draculův hrob. Marina střepy pilně čistila a po večerech překreslovala do pracovního deníku expedice. Dácké osídlení se potvrdilo, alespoň něco. Asi čtvrtého dne vojáci narazili na sektor s lidskými pozůstatky. Jak se v dalších dnech zjistilo, ve třech řadách zde odpočívalo asi osmdesát lidských těl. Kostry byly kupodivu pohřbené svisle, některé i hlavou dolů. Řadu z nich doktor Falk prozkoumal a zjistil, že se jedná o kostry mužské, valná většina měla rozdrcenou pánev. Dina Rosettiho napadla souvislost s oblíbenou Vladovou zábavou, narážením tureckých zajatců, zločinců, ale i lidí, kteří se vojvodovi z nějakého důvodu znelíbili, na dřevěný kůl. Kostry pohřbené svisle do země mohly patřit podobným nešťastníkům, které nechal Vlad Tepeš, Naražeč, pohřbít i s nástrojem jejich smrti.

„Možná máte pravdu,“ diskutoval tuhle otázku Falk s Rosettim, „u některých koster jsem skutečně v pánevní oblasti objevil zbytky ztrouchnivělého dřeva. Atypický způsob pohřbu, těla probitá dřevěnými kůly. Skoro to vypadá, jako by Dracula chtěl, aby místo jeho posledního odpočinku chránila celá armáda nemrtvých.“

„Pokud je vůbec na Snagově pohřben,“ přemýšlel Dinu.

„Ano, Rosetti, pokud je na Snagově vůbec pohřben.“

„Nevím, možná je to spíš intuice, ale něco mi říká, jsem pevně přesvědčen, že tu Dracula je. S tou armádou nemrtvých je to docela zajímavá myšlenka, počkejte. Gheorghe, kde máš mapu?“ zavolal Dinu Rosetti na svého kolegu.

„Co, co se děje, jakou mapu?“ přiběhl uřícený Florescu, který právě vysvětloval kopáčům, jak se drží krumpáč.

„No, mapu ostrova, do níž Marina zanáší všechny nálezy a hroby,“ vysvětloval Dinu, „půjč mi ji, něco mě napadlo.“

Florescu vyndal z koženého pouzdra plán ostrova, do něhož na základě geodetických měření Marina přesně zanášela polohu každého střípku.

„Musím si to položit na něco rovného!“ Takřka vytrhl Florescovi plán z rukou a řítil se ke kostelu. Falk a Florescu na nic nečekali a běželi za ním.

Dinu rozložil plachtu papíru s plánem archeologických vykopávek na podlahu kostela.

„Ještě potřebuju kompas, tužku a pravítko.“

Falk sejmul z krku malý mosazný kompas, tužku a pravítko měl v brašně Florescu.

„Co tě, Dinu, napadlo?“ naléhal na svého kolegu zvědavý Florescu.

„S doktorem Falkem jsme se teď bavili o těch nálezech koster pohřbených ve svislé poloze. Herbert vyslovil domněnku, že by mohlo jít o jakousi armádu nemrtvých, která by měla střežit místo Vladova posledního odpočinku.“

„No ano, proč ne, to je určitě zajímavá interpretace, již staří Egypťané brali s sebou na onen svět početné služebnictvo, nedávné objevy v Egyptě to potvrzují. Podobné případy známe i z Číny. Navíc, pokud by tahle teorie byla správná, můžeme ji aplikovat i inverzně. Mrtví strážci nemusejí chránit Vlada, ale okolí před Vladem, tomu by napovídalo i umístění hrobky na ostrově. V řadě mytologických vyprávění tvoří voda pro mrtvé, kteří se vraceli do světa živých, nepřekonatelnou překážku,“ rozpovídal se Florescu.

„Počkej, to všichni víme,“ přerušil Dinu Rosetti Floresca, „napadlo mě, jestli v tom rozmístění koster není nějaký systém.“ Dinu vzal tužku a začal spojovat nálezy patřící strážcům Draculova hrobu, jak je nazval Falk. Netrvalo dlouho a Rosettiho myšlenka začínala na papíře nabývat zcela jasných obrysů. Florescu i Falk nevěřícně pozorovali, jak Rosettiho tužka spojuje postupně všechny nalezené hroby zanesené do plánu.

„Samozřejmě že to není úplně přesné, ale s menší korekcí je to asi takhle.“ Dinu vyrýsoval na plán tři soustředné kružnice, v jejichž přibližném středu ležel kostelík.

„To je sice velmi zajímavé, ale co z toho plyne?“ stále nechápal Florescu.

„Že hledáme špatně,“ dovtípil se Falk.

„Přesně tak. Pokud je naše domněnka správná a podle pravidelného a záměrného rozmístění hrobů těchto, říkejme jim pracovně strážci, to vypadá, že ano, pak všechny naše pokusy hledat Draculův hrob mimo tento vskutku magický kruh, či vlastně kruhy, jsou liché. Dracula musí být někde tady,“ rozhlédl se Dinu po nevelké stavbě kostelíka. „Všimněte si, že střed kostela není totožný se středem těchto tří kružnic. Když zorientujeme plán podle světových stran, díky kompasu doktora Falka, za jehož půjčení mu děkuji, a určíme, zatím alespoň přibližně střed těchto tří soustředných kružnic, což je plus minus asi někde tady, pak by měl být Draculův hrob zde.“ Dinu se zvedl od mapy a třemi rychlými kroky přešel k jihozápadní straně svatostánku a nohou lehce podupal na náhrobní desku z tmavě šedého kamene. Na stěně nad ní visela prastará ikona se svatým Jiřím jedoucím na koni, který svým kopím právě probodával řvoucího draka.

„Zavolejte slečnu Petrescovou, neodpustila by nám, kdybychom hrob otevřeli bez ní. Páčidla, honem,“ ujal se znovu velení Florescu.

Když Marina přiběhla a s ní i dva vojáci se železnými sochory, Dinu jí stručně vysvětlil, na co právě přišli.

„Jak ale poznáme, že jde skutečně o hrob Vlada Tepeše? Vždyť deska nenese žádné označení, nemůžeme si být jistí, kdo pod ní spočívá,“ snažila se Marina trochu ochladit nadšení svých kolegů.

„To je docela prosté, jednak podle výbavy, rubáše, šperků a tak podobně, a pokud jde skutečně o Draculu, kostra by měla být bez hlavy, respektive bez lebky. Hlavu totiž poslali na sultánův příkaz do Cařihradu,“ vysvětloval Dinu.

Když přivolaní vojáci začali páčit a nadzvedávat desku, vynořil se odkudsi správce kostela. Kněz byl znatelně rozčílený, pokoušel se zabránit otevření hrobky a mumlal cosi o prokletí, které zasáhne všechny, kdož hrob znesvětí. V návalu objevitelského nadšení a vzrušení si ho nikdo nevšímal. Po odsunutí náhrobní desky se před nimi objevila asi dva metry hluboká pohřební komora. Ve zbytcích dřevěné rakve zazářila zlatá výšivka na černém rubáši. S největší opatrností rubáš vyzvedli. Při dokonalejším prozkoumání zjistili, že ústředním motivem výšivky je dračí hlava doplněná stylizovanými rostlinnými ornamenty. Pod rubášem se skrývaly zbytky na první pohled honosného oblečení. Na kabátci ležel zlatý řetěz, na němž byl zavěšen medailon ve tvaru draka s ocasem obtočeným kolem krku.

„Ale kde je kostra?“ divila se Marina.

„Zde, ale vazivo se dávno rozpadlo a kosti zřejmě leží pod textilií, vidíte? Ano tady… A toto, slečno Petrescová, jsou již prokazatelně lidské ostatky,“ řekl Florescu a jemně zatřepal zbytky oděvu. Ve světle zapadajícího slunce, jehož paprsky pronikaly otevřenými chrámovými dveřmi, zavířily částečky prachu, které pomalu klesaly k dlažbě kostela.

O podlahu kostela cosi zazvonilo. Marina se sehnula a zdvihla dva prsteny. Kruh toho většího, masivnějšího, představoval opět drak s ocasem obtočeným kolem vlastního krku. Druhý, menší a jemnější, tvořil jemný filigrán. Na první pohled šlo o dámský prsten.

„Na základě symboliky Dračího řádu můžeme bezpečně konstatovat, že toto je hrob Vlada Tepeše,“ pronesl s uspokojením Florescu. „Vracíme se do Bukurešti, král Karel bude mít radost.“

Bukurešť, Rumunsko, konec podzimu 1938

Toho roku se obyvatelé Bukurešti loučili s podzimem jen neochotně. Oproti jiným rokům převládalo krásné slunné počasí. Marina Rosettiová v těch dnech ráda chodívala za svým manželem Dinem na univerzitu. Jen vzdáleně k ní doléhaly ohlasy dramatických událostí ve střední Evropě. Připojení Rakouska ke třetí říši nebo obsazení pohraničních území malého Československa, s nímž mělo Rumunsko sice ještě uzavřenou spojeneckou dohodu, ale její platnosti se dovolával snad jen bývalý československý prezident Edvard Beneš. Rumunsko prožívalo svou vlastní krizi. Král Karel sice na jaře tohoto roku provedl státní převrat, který měl oslabit vliv Železné gardy, v níž se sdružovali rumunští fašisté vzhlížející k nacistickému Německu a Adolfu Hitlerovi, ale nikdo nedokázal odhadnout, jaký bude další vývoj. Rumunští fašisté stále hlasitěji volali po vládě silné ruky a po rumunizaci země, za čímž se skrývalo očištění Rumunského království od všech židovských vlivů. Marina se znechucením pozorovala, jak si tihle křiklouni přivlastňují starověké dědictví dácké říše.

Temného šílenství, jak fašisty nazýval Marinin otec, nebyly ušetřeny ani akademické a univerzitní kruhy. I v seriózním tisku stále častěji vycházely články a studie profesora Nae Ionesca, snažící se zasadit rumunskou fašistickou ideologii do rámce prastarých dáckých legend a mystických kultů obracejících se ke smrti jako k nejvyšší metě. Kult smrti se měl stát jejich novým náboženstvím. Dinu se vracel z univerzity stále zasmušilejší. Od Floresca se Marina dozvěděla, že některý ze studentů nakreslil na dveře Dinova kabinetu bílou barvou židovskou šesticípou hvězdu. Sám Dinu by jí to neřekl, čekali své první dítě a nechtěl manželku zbytečně děsit. O tom, že je Dinu Žid, se Marina dozvěděla ještě před svatbou v červnu roku 1934. Pocházel ze starého rodu italských židovských obchodníků, kteří působili po celém Středomoří. Jeden z Dinových předků se právě kvůli obchodu dostal až do Rumunska, kde se usadil. Sám Dinu svůj původ nepokládal za nikterak důležitý. Považoval se za příslušníka moderní rumunské inteligence a v jakémkoliv náboženství viděl spíš přežitek. Že je Dinu ze židovské rodiny, pro Marinu neznamenalo nic. V jejich jídelně nad menórou, sedmiramenným svícnem, poklidně visela stará pravoslavná ikona, cenný svatební dar Marinina otce.

Žila si svůj malý šťastný život, jak s oblibou říkávala. Vždy, když Dinu dopřednášel, procházeli se ulicemi Bukurešti, zašli k řece nebo na kávu. Dinu Rosetti býval přesný a nikdy nenechal manželku čekat. Sotva odzvonili v chrámu svatého Konstantina a jeho matky svaté Heleny pátou hodinu, vycházel Dinu z univerzity. Usmál se na Marinu, objal ji a políbil. Čím delší dobu spolu byli, tím více ji miloval. Marina sice univerzitu zdárně dostudovala, ale manželské povinnosti a očekávaný příchod dítěte ji odvedly od akademické dráhy. I když se vůbec nebránila, pokud ji manžel využíval jako příležitostnou asistentku a kresličku. Ráda si vždycky poslechla nejčerstvější novinky z univerzity a v duchu se usmívala nad tím, jak se Dinu rozčiluje nad stále línějšími a línějšími studenty. Toho večera ale byl Dinu podivně zamlklý.

Vraštil čelo, jako by nad něčím stále přemýšlel. Marina nechtěla vyzvídat, dobře věděla, že jestli ho něco trápí, svěří se jí sám. Pomalu došli až na nábřeží k řece Dambovici. Dinu se opřel o zábradlí a díval se do vln.

„Víš, kdo je v Bukurešti?“ zeptal se Mariny.

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Falk. Už je profesor, udělal v Německu rychlou kariéru.“

Marině hlavou rychle prolétly hlavou vzpomínky na její první pořádnou archeologickou expedici na ostrově Snagov, kde poprvé přelétla jiskra zalíbení mezi studentkou Petrescovou a odborným asistentem Dinem Rosettim.

„Dal se k SS.“

„Proč by antropolog vstupoval do SS?“ nechtěla věřit Marina.

„Přede dvěma roky si Himmler, coby šéf SS, zřídil vlastní vědecký institut, říkají tomu Dědictví předků, a díky tomu naverboval do SS řadu významných vědců. Mají k dispozici ohromné finanční prostředky a zajištěnou kariéru. Podle mého se zabývají vším možným, jen ne pořádnou vědou. Od výzkumu starých germánských mýtů a magie přes archeologii a antropologii. Falk je dokonce zástupcem šéfa tohohle prapodivného ústavu,“ vysvětloval Dinu.

Jedna vedlejší, přísně utajená role doktora Falka během války však byla daleko zrůdnější, zejména proto, že se jí věnoval jen pro zábavu. Uměl velmi dobře česky, a tak ho sám Himmler doporučil Reinhardu Heydrichovi coby poradce pro tzv. konečné řešení české otázky. To přeloženo do srozumitelného jazyka znamená germanizaci českého národa, založenou mimo jiné na rasové příbuznosti, a to byl Falkův obor. Falk se do díla pustil s opravdovým zápalem, i když byl jedním z mnoha v zákulisí, chrlil jednu šílenější teorii za druhou. Jeho úsilí nakonec naštěstí přervala smrt říšského protektora, který podlehl svým zraněním v důsledku atentátu v Praze.

„Divil jsem se, že mi vůbec podal ruku,“ pokračoval Dinu. „Když se dozvěděl, zřejmě od Floresca, že mě asi vyhodí z univerzity, připadal mi ještě úlisnější než tenkrát na Snagově. Ať si prý z toho nic nedělám, že žijeme v převratné revoluční době a všechny podobné záležitosti prý jsou jen výrazem odvěkého napětí mezi v Evropě usedlými národy a cizorodým židovským elementem. Je prý jenom v našem zájmu, aby se tahle otázka co nejdříve vyřešila. Jo a taky se ptal na tebe.“ Dinu se ušklíbl.

„Tebe vyhodí z univerzity?“ zarazila se Marina.

„Asi jo, ale o tom jsem vůbec nechtěl mluvit, aspoň ne dnes. Víš, proč vůbec přijel?“

„Netuším, Dinu.“

„Dneska večer si odveze do Berlína všechny nálezy z Draculova hrobu, rubáš, dračí šperky, prostě všechno. Plus veškerou dokumentaci a fotomateriály. Museli jsme přibalit i jednu z těch nabodnutých koster.“

„Co s tím proboha chtějí v Berlíně dělat?“

„Vím já?“ Dinu pokrčil rameny. „Minulý týden přišel Florescu s tím, že hned po záboru Rakouska Hitler rozkázal, aby mu přivezli z vídeňské císařské klenotnice Longinovo kopí. To, jak s ním podle legendy propíchl římský setník Longinus Kristovi bok, když visel na kříži. Hitler věří, že jsou v tomhle kopí ukryté nějaké silné mystické síly. Jsou to šílenci, blázni.“ Ukryl si hlavu do dlaní.

Marina mu položila ruku kolem ramen. „A to jste mu to dovolili? Vždyť se jedná o vzácnou rumunskou národní památku, kus naší historie.“

„A co jsme měli dělat? Falk jednal se souhlasem krále Karla, tomu prý osobně telefonoval sám Himmler. To víš, Karel si to nechce s Hitlerem rozházet, zvlášť teď, když nechal pozavírat skoro celou Železnou gardu. Celá akce proběhla v naprostém utajení, na univerzitě o tom vím jenom já, Florescu a rektor. Nikdo se nesmí nic dozvědět. Byl by z toho ohromný poprask, kdyby se Rumuni dozvěděli, že symbol jejich neohroženosti a nezávislosti odvezli kamsi do Berlína. Museli jsme zničit i veškeré záznamy v kartotéce. Žádný výzkum na Snagově nikdy nebyl.“

„Co kdybychom, Dinu, odjeli někam daleko, někam pryč, do Paříže, do Londýna nebo do Ameriky. Prostě co nejdál od tohohle šílenství?“

„Máš pravdu, tohle už není Rumunsko, které jsem měl tolik rád. Ale všechno si přece jenom Falk neodvezl.“ Dinu se trpce usmál a navlékl Marině na prostředníček pravé ruky zlatý prstýnek zdobený filigránem.

Kapitola 1

Jalta, Ukrajina, současnost

Slunce a jasná obloha slibovaly krásný a teplý den. Alexej Česputin si poněkud přivstal, aby se prošel po pláži dřív, než ji zaplní lehátka, slunečníky a lidská těla lačná životadárných paprsků černomořského slunce. Potichu zavřel dveře svého pokoje, nechtěl vzbudit Jekatěrinu Ivanovnu, v jejímž domku trávil svou třetí dovolenou. Bydlení v soukromí mu vyhovovalo mnohem víc než hotel. Navíc byl jejím jediným hostem a za ty roky si k sobě vytvořili vztah takřka příbuzenský. A jejím čerstvým křupavým pirohům se sladkou zavařeninou nemohl konkurovat žádný snídaňový bufet v sebelepším hotelu.

Sešel jednou ze strmých úzkých uliček starobylého přímořského města a po několika minutách se již procházel po pláži. V posledních dvaceti letech dávala většina Rusů a Ukrajinců, alespoň těch, co si to mohli dovolit, přednost písečným plážím severní Afriky, Karibiku a dalším exotičtějším destinacím. Pro něj však měla oblázková pláž krymské Jalty svoje kouzlo. Stejně jako celé město. Ještě za cara patřila Jalta do ruské Tavrické gubernie. Celoročně příjemné podnebí Jaltu předurčilo, aby se stala lázeňským městem a oblíbeným místem carské rodiny a aristokracie. Kromě líbezného klimatu se Jalta mohla pyšnit i zajímavou historií. Samotné jméno Jalta snad pochází z dob velké řecké kolonizace, a mělo by znamenat bezpečné pobřeží. Kdoví, jestli se zrovna tady někde netoulal čtverák Odysseus či zde nenabírala čerstvou vodu posádka bájné lodi Argo? Ve 12. století je připomínána jako kumánská Džalita, v 15. století zde vládli kupci z Janova. Po ničivém zemětřesení koncem téhož století ji obnovili Řekové a Arméni. A co je asi nejzajímavější – koncem druhé světové války, 4. až 11. února 1945, zde proběhla konference, která nadlouho předurčila poválečné osudy vlastně celého světa. V proslulém carském letním sídle, Livadijském paláci, se sešli Stalin, Roosevelt a Churchill. Konference dostala krycí jméno ARGONAUT a celý Livadijský palác byl prošpikován odposlouchávacími zařízeními. Jak se Česputin kdysi dozvěděl, i na operaci Argonaut se podílela SEKCE. Za Stalina se ovšem pracovalo mnohem obtížněji než kdykoliv jindy. Dílem kvůli Stalinovi, dílem kvůli tomu čubčímu synovi Berijovi.

Alexej Česputin se sehnul pro jeden z oblázků a pokusil se poslat po mořské hladině žabku, povedlo se mu to až napodruhé. Pomalu došel k malému zálivu a posadil se na molu, u kterého kotvilo několik jachet. Díval se na moře a přemýšlel.

Ve dvacátých letech odešel jeho dědeček stavební inženýr nadšeně budovat komunismus do mladého Sovětského svazu. Pracoval na stavbách silnic, železnic a přehrad. V Sovětském svazu se oženil a zapustil kořeny. Do Československa se vrátil už jenom jednou, na jaře roku 1945 coby kapitán-ženista Rudé armády. Ten, kdo mosty staví a projektuje, je bude umět pravděpodobně i dobře vyhazovat do vzduchu. Kupodivu se nestal příslušníkem československé Svobodovy armády. Na podzim téhož roku se do Svazu vrátil a po několika válečných letech se shledal i s manželkou evakuovanou se dvěma dětmi a průmyslem za Ural. V šestačtyřicátém se narodil i Česputinův otec. Voják z povolání, jemuž žena utekla po pětadvaceti letech šťastného manželství s ředitelem lihovaru kamsi ke Kujbyševu. Alexej, jeho jediný syn, počátkem devadesátých let vystudoval v Moskvě historii a pracoval v archivu. Alespoň tak zněla oficiální verze jeho životopisu, jenž se musel před patnácti lety, samozřejmě mnohem podrobněji, naučit. Pak už stačilo jen vymazat v České republice biometrické údaje k jeho starému pasu, což prý zase nebyl takový problém, jak by se mohl někdo domnívat, a Alexej Alexandrovič Česputin byl na světě.

Z přemítání a vzpomínek ho probralo kručení v žaludku a s tím související neuvěřitelná chuť na pirožky Česputinovy prázdninové bytné.

„Vy jste ale ranní ptáče, Aljošo,“ vítala ho k snídani Jekatěrina Ivanovna. „Jste na prázdninách, tak si máte řádně odpočinout a vyspat se, takhle brzy si vstávejte v té vaší Moskvě,“ naoko se zlobila vdova po důstojníkovi sovětského námořnictva.

„No jo, vždyť mě znáte, Jekatěrino Ivanovno, jak jsem u moře, tak nechci promarnit ani jediný okamžik… A mám ještě deset dní dovolené, tak se naspím ažaž.“ Mezitím na stole v útulné kuchyňce přistál talíř plný čerstvoučkých pirohů a voda v samovaru začala bublat. Jekatěrina Ivanovna Děžnovová se narodila v Sevastopolu, na den přesně se jmenováním Hitlera do funkce říšského kancléře. Dětství neměla zrovna idylické. Bezprostředně po přepadení SSSR fašistickým Německem se pozornost wehrmachtu obrátila na Krymský poloostrov, jenž z taktického hlediska představoval důležitý bod pro německé námořnictvo. Sevastopol zde hrál klíčovou roli, neboť se z něho záhy stala nejhouževnatější bašta odporu. Vzdoroval zuřivým německým útokům téměř osm měsíců, než byl definitivně obsazen jedenáctou armádou Ericha von Mansteina. Otec i oba starší bratři Jekatěriny Ivanovny byli povoláni do Primorské armády Ivana Jefimoviče Petrova a padli během masivního bombardování Sevastopolu německým dělostřelectvem už v listopadu 1941. Další válečná léta se pak nesla ve znamení živoření na hranici hladomoru. Bydlela s matkou, babičkou a sestřenicí v ruinách svého rodného domku a obživa v obsazeném městě nebyla jednoduchá. Vše leželo prakticky na jejích bedrech, neboť dítě mělo větší šanci vyžebrat u Němců alespoň něco málo k jídlu. Navzdory prožitým útrapám se k této životní etapě ráda vracela, neboť ji naučila vážit si i všedních záležitostí a radovat se z nich, jak s oblibou říkala Česputinovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí krev.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.