DEN, KTERÝ NIKDY NEPŘIJDE

Druhá kniha Dublinské trilogie

Caimh McDonnell

The Day That Never Comes

Copyright © McFori Ink, 2017

Copyright © Cover Design by Pulp Studio

Translation © Richard Janda, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-618-6

OBEDIENTIA CIVIUM URBIS FELICITAS

„Poslušnost občanů je štěstím města.“

oficiální motto Dublinu

PROLOG

ČTVRTEK 7. ČERVENCE 2016

Detektiv Wilson se zhluboka nadechl a snažil se zklidnit. Ještě než jeho mozek začal zpracovávat ten puch, žaludek na něj zareagoval fyzicky, a přestože se ze všech sil pokoušel zachovat kamennou tvář, už to nešlo zvrátit. Kompletní irská snídaně se drala zpět na denní světlo, ať se mu to líbilo, či nelíbilo. Obrátil se a pravou dlaní si zakryl pusu; jazyk mu již začínal škubat a ústa se mu plnila varovným přívalem slin. Když už bylo jasné, k čemu dojde, zásadní otázka zněla, kde k tomu dojde. Snažil se předstírat rozhodný, ale klidný odchod z místnosti stejnou cestou, kterou do ní vešel, jako by si potřeboval vyřídit důležitý telefonát.

Tělo – tedy spíše to, co z něho zbylo – bylo usazené ve velkém obývacím pokoji. Dům kdysi zabral tři dvoustrany exkluzivního časopisu, ale to ještě před tím, než se jeho majitel stal přítěží pro smetánku, která takové časopisy produkuje, plní a hltá. Hodně prostoru se tehdy věnovalo mramorovému krbu, který místnosti dominoval. Stál nemravné peníze a byl sem v jednom kuse převezený z jakési vily v Toskánsku. Jeho majitel, stavební investor, v legraci říkal, že by ho vyšlo levněji přestěhovat celý dům do Itálie. Vtip se moc nepovedl, ale ten chlápek byl tak bohatý, že se lidé jeho vtipům smáli bez ohledu na jejich kvalitu. Teď ale seděl připoutaný k židli stojící před tím krbem, s tváří zkřivenou v děsivé posmrtné masce, která z určitého úhlu mohla vypadat jako úsměv, pokud by tedy všechny ostatní důkazy tuto možnost zcela jasně nevylučovaly.

O první stranu dnešních novin se postarala hlavní výhra v loterii, která připadla dvaceti řidičům autobusů. Zábavný příběh. Zítřejší titulky takové rozhodně nebudou.

Při předstíraně nenuceném, ale co nejrychlejším odchodu z místnosti Wilson ramenem vrazil do jednoho z maníků z technického oddělení, kteří právě vcházeli. Zvedl levou ruku na znamení rozpačité omluvy a šel dál, aniž se odvážil promluvit. Rozhodně ne uvnitř. Za žádnou cenu k tomu nesmí dojít uvnitř domu. Musí to zvládnout a dostat se ven. Najít nějaké nenápadné místo. Uplynulo už osm měsíců od té události ve Phoenix Parku a tři týdny od chvíle, co naposledy zaslechl svou přezdívku Šavloun. Doufal, že se jí už zbavil. Příštích třicet sekund mělo téměř jistě rozhodnout o tom, jestli se mu to povedlo, nebo jestli ji bude mít na krku po celý zbytek kariéry u policie.

Na jeho obranu se slušelo říct, že nebyl zdaleka jediný, s kým ta scéna tak zamávala. Chudák uklízečka, která tělo objevila, byla úplně mimo. Dispečink na místo hned vyslal hlídkový vůz a vyžádal si sanitku s lékařem. Předpokládalo se, že žena bude vyžadovat akutní pomoc psychologa. Z jejího nesrozumitelného ječení šlo rozluštit jediné slovo, které pořád dokola opakovala: „Szatan“. Tlumočník, kterému policie její telefonát na tísňovou linku poté přehrála s nadějí, že z toho dostane něco smysluplného, vysvětil, že se jedná o polský výraz pro satana.

Když Wilson vykročil ze dveří, kolem něho prošla patoložka Denise Devaneová. Odvolali ji z poněkud všednější pitvy případu „bezpečnostní pásy jsou pro blbečky“. Smrt tvořila její každodenní práci už přes sedmnáct let a ještě včera by určitě tvrdila, že je schopná na ni pohlížet s věcným odstupem. Přesto nazítří večer, až bude sama ve své kanceláři sepisovat podrobný seznam veškerého fyzického týrání, jemuž byla oběť vystavena, zatáhne si žaluzie, sedne si do křesla pro návštěvy a uroní tichou slzu nad lidskou brutalitou. Nikdo si něco takového nezasloužil, ani on ne. Znepokojivě se na Wilsona podívala, když se míjeli, jelikož sice byla od přírody nutně neosobní, ale dokázala rozeznat trauma u živých i mrtvých.

Wilson zahlédl dodávku technického týmu zaparkovanou na trávníku po levé straně a učinil okamžité rozhodnutí. Nabízela mu nejlepší možnost, kde se uprostřed té vřavy schovat. Zamířil rovnou k ní a ignoroval detektiva seržanta Hickeyho, který na něj volal. Jako sprinter naklánějící se k cílové čáře se v poslední chvíli vrhl za dodávku. Vyzvracel veškerý obsah svého žaludku. Povedlo se to.

Skoro.

Vrchní inspektorka Susan Burnsová bezpochyby věděla, jak udělat dojem. Byla to neobyčejná žena, která již ve dvaačtyřiceti letech – pozoruhodně nízkém věku na tak vysokou funkci – disponovala nespornou autoritou. Tohle a její ohromná úspěšnost při řešení násilí páchaného gangy v Limericku (a obdivuhodná schopnost tisku, jak se toho dopídit) vedly k jejímu povýšení na šéfku celostátní kriminální policie. Tuto pozici teď zastávala celého půldruhého dne. Její pronikavé modré oči zanechávaly v člověku dojem, že se zaměřuje na bod ležící asi deset centimetrů uvnitř jeho hlavy, možná tam, kde se nachází duše. Byla vysoká a štíhlá, jako veslařka. Takovéto ženy se často vyhýbají botám na podpatcích, aby se muži vedle nich necítili nepříjemně. Ona je právě z toho důvodu nosila. Navíc (byť to zní jako klišé) měla pro boty určitou slabost. Představovaly jediný požitek v jinak zcela přísně řízené existenci. Tato skutečnost byla teď obzvláště důležitá pro detektiva Donnachu Wilsona, neboli Šavlouna, jak mu teď budou všichni do konce života říkat. Před dvěma dny si vrchní inspektorka Burnsová koupila pár lodiček od Louboutina, aby si udělala radost k nástupu do nové funkce. Detektiv Wilson jí je před dvěma sekundami pozvracel.

Na výraz v její tváři Wilson nikdy nezapomene. Nebude to však vzpomínka, při níž se bude v noci budit ze spaní zbrocený potem. Tu zaplní jiná tvář; ztuhlá v nepředstavitelné agonii, s očima s uříznutými víčky, které zírají na slova načmáraná na zdi nad nemravně drahým toskánským krbem. Testy později potvrdí, že byla napsána krví oběti, která tomu téměř určitě přihlížela.

Nápis byl prostý.

Toto je den, který nikdy nepřijde.

KAPITOLA 1

PŘEDCHOZÍ PONDĚLÍ – 4. ČERVENCE 2016

Paul zabouchl dveře kanceláře, či se o to spíše pokusil. Kvůli prověšeným pantům drhly o sešlapaný koberec. Aby se pořádně zavřely, musel je pomocí kliky nadzvednout a pak do nich zatlačit ramenem. Když zámek konečně zacvakl, Paul nakopl spodní část dveří. Vytěžil z toho akorát bolavý palec, ale žádné uspokojení, které by mu poskytlo skutečné praštění dveřmi.

Měl mizernou náladu. Mohlo za to děsné dopoledne na konci špatného týdne, který jen dokrášloval nejhorší měsíc v jeho životě. Před osmi měsíci se ho několik lidí pokusilo zabít a on teď začal nabývat dojmu, že udělal hroznou chybu, když jim to neumožnil.

Právě se vrátil ze schůzky na Úřadě pro soukromé bezpečnostní služby, která byla naprosto potupná. Pan Bradshaw, zřejmě jediný lidský tvor na této planetě, který zcela vážně nosí naškrobeného motýlka, vynikal tím nejblahosklonnějším chováním, jaké si lze představit. „Abychom si to tedy ujasnili, pane Mulchrone, vy si přejete založit soukromou detektivní agenturu se dvěma osobami, přičemž s jednou z nich se již více než měsíc nebavíte a u druhé nemáte tušení, kde se momentálně nachází?“ Paul tam přišel odhodlaný držet se zásady „s upřímností nejdál dojdeš“ a doufal, že to bude oceněno. Vedle jak ta jedle. Už si ani nevzpomínal, kdy měl naposledy v něčem pravdu.

Včera večer se už asi po tisící pokoušel dovolat Brigit. Ozval se nějaký zvláštní tón. Paul si byl na pětadevadesát procent jistý, že jeho číslo zablokovala. Nepromluvila s ním už dvaačtyřicet dnů, které uplynuly od té „události“, i když na něho několikrát ječela, jen aby dala jasně najevo svůj postoj k němu coby nejhorší špíně na téhle planetě. Skutečnost, že Paul s jejím hodnocením souhlasil, představovala jedinou věc, kterou měli momentálně společnou. Tedy kromě toho, že oba byli uvedeni v žádosti, kterou ve šťastnějších dnech před onou událostí předložili Úřadu pro soukromé bezpečnostní služby.

S Bunnym to bylo úplně něco jiného. Paul mu za poslední tři dny nechal asi patnáct vzkazů, ale Bunny ani na jeden nezareagoval. Když se viděli naposledy, Paul se mu ze všech sil snažil zdůraznit význam té schůzky na ÚSBS. Vysloužilý detektiv inspektor Bunny McGarry byl z nich tří jediný, kdo měl odpovídající pětiletou policejní praxi nutnou k udělení licence soukromého detektiva. Zřejmě nepředstavoval ideál policisty a jeho nadřízení možná uspořádali velkou oslavu, když se jim konečně podařilo přesvědčit ho, aby šel předčasně do důchodu, nikdo ale nemohl popřít, že Bunny McGarry býval policajt, a to velmi efektivní, byť svým vlastním hyper-agresivním způsobem.

Paul si vágně uvědomoval, že Bunny měl trochu problém vyrovnat se se ztrátou práce, která tvořila základ jeho existence, byl však příliš zaneprázdněný sebemrskačstvím ve své vlastní mizérii, než aby dokázal věnovat pozornost trápení někoho jiného. Navíc jejich vztah nepřetékal emocemi. V době předcházející tomu, co se jim událo před osmi měsíci, spolu nepromluvili dlouhých patnáct let, dokud se Bunny nerozhodl zasáhnout v situaci, kdy se Paula snažilo několik lidí zabít. Jakýkoli zbývající vděk, který k němu Paul cítil, velmi rychle vyprchal, když se Bunny to ráno nedostavil a Paul ve svém pohřebním obleku seděl na ÚSBS a cítil se jako idiot.

Ten oblek měl Paul naposledy na sobě před dvěma měsíci, když zemřela Brigitina babička a on doprovodil Brigit na pohřeb do hrabství Leitrim. Představovala ho tam všem jako svého přítele. Nikdy předtím skutečným přítelem žádné dívky nebyl. Týden nato, když nadobro ztratil nárok na užívání domku po své zesnulé pratetě Fidelmě, se nastěhoval k Brigit. Život byl skvělý. Když dnes ráno seděl na ÚSBS, našel ve vnitřní kapse saka salámovou taštičku. Zřejmě si ji tam strčil na pohřební hostině jako svačinku na dlouhou cestu zpátky do Dublinu, načež na ni úplně zapomněl. Na okamžik ho přemohla rozcitlivělost, tak ji bez ohledu na hygienické zásady snědl a pak tam seděl sám se zlomený srdcem a žaludečními křečemi.

Tohle všechno bylo důvodem, proč dorazil do kanceláře detektivní agentury BPB v obzvláště mizerné náladě. Co jejich kancelář – nacházející se v patře nad čínskou restaurací Orientální palác – postrádala na prostoru, to doháněla ošuntělostí. Považoval to za „jejich“ kancelář, byť Bunny se tam objevil málokdy a Brigit tam dokonce nikdy nebyla. Na začátku Paula napadlo, jak by bylo legrační přenést tam Brigit přes práh. Teď mu ta představa vlepila facku pokaždé, když otevřel dveře kanceláře.

Přespával v kanceláři od té doby, co ho Brigit vykopla ze svého bytu. Pronájem čehokoli jiného si nemohl dovolit. Byl švorc. S nápadem založit si agenturu přišla Brigit jako s řešením všech jejich problémů – Paul neměl práci, Bunny postrádal smysl života a ona sama nijak netoužila vynášet dál podložní mísy a povolání zdravotní sestry pro ni ztratilo přitažlivost. Paul si navíc ani nechtěl hledat žádné jiné místo k bydlení. Přestože si to nezasloužil a neměl žádný logický důvod věřit, že k tomu dojde, navzdory všemu doufal, že ho Brigit možná vezme zpátky.

To však neznamená, že tam byl sám. Poslední dva týdny měl společnici – Maggie. Když vešel, seděla na jeho židli za jeho stolem a nevzrušeně se na něho dívala svýma nečitelnýma hnědýma očima. Jediný nábytek v místnosti tvořily tři k sobě přiražené stoly a tři židle. Maggie seděla na jedné z těch židlí, protože věděla, že je Paulova. Neustále se snažila uplatňovat v jejich vztahu dominanci. Když šli ven, vláčela ho od jednoho sloupu k druhému a nikdy záměrně nešla tam, kam chtěl jít on. A nejméně ze všeho měla ráda, když zůstala sama. Dnes dopoledne se rozhodla dát to najevo tím nejjasnějším způsobem, který připadal v úvahu. Vysrala se mu na stůl.

„Do prdele, to nemyslíš vážně!“ pronesl zlostně Paul.

Před dvěma týdny se probudil uprostřed noci a uviděl Bunnyho, jak stojí nad ním a hraje si s jeho telefonem. „Co to sakra děláš?“

„Nastavuju ti budík,“ odvětil Bunny. „Musíš vstát a jít vyvenčit psa.“

„Jakýho… co to je?!“

Leknutím si málem cvrkl. Z bezprostřední blízkosti na něho zírala Maggie, v očích psí verzi výrazu vyhazovače z nočního baru. „Co to sakra je?“

„Kristova noho, co by to tak asi mohlo být, Paulíku? Seš teď detektiv, tak uvažuj. Má to čtyři nohy a vrtí to vocasem. Je to pes. Přesně německej ovčák.“

„A co dělá tady?“

„Pořídil sem ji pro tebe.“

„Ale… jak se mám postarat o psa? Možná sis toho nevšiml, ale tak tak se dokážu postarat sám o sebe.“

„Přesně tak. Sedíš tady celej den sám a tváříš se jako eunuch na orgiích, mohlo by ti to začít lízt na mozek. Trocha společnosti ti jenom prospěje. Vona je taky bejvalá policajtka. A navíc bude přínosem pro tuhle agenturu a tak dál.“

Paul měl zpozornět hned, jak se Bunny pokoušel odůvodnit své jednání. Něco takového Bunny nikdy předtím nedělal. Vedle jednoho tupozrakého oka, věčného kabátu z jehněčí kůže a neoblomné víry, že veškeré životní problémy se dají vyřešit ztřískáním příslušného debila, zahrnovaly klíčové rysy Bunnyho osobnosti také to, že nikdy neodůvodňoval své kroky.

Paul natáhl ruku, aby Maggie podrbal, ale ta na něho výhružně zavrčela.

„Jo, nemá moc ráda, když se jí někdo dotýká.“

Poté si Bunny říhl (táhla z něho whiskey), hodil Paulovi zpátky jeho telefon a odešel. Paul se upřeně díval na Maggie. Maggie se upřeně dívala na Paula. Od té chvíle představoval jejich vztah nekonečnou bitvu vůlí. Bitvu, která právě skončila. Maggie si zvolila nukleární variantu.

„Fajn, stačilo! Tohle je konec!“ vyhrkl Paul a ukázal na pohoršující exkrement ve formě překvapivě úhledné hromádky uprostřed jeho stolu. „Vím, že jsem to už říkal, když jsi sežrala moje ponožky, ale tohle… toto tady… je absolutní naprostý konec. Je mně jedno, co tvrdí Bunny, ale tady končíš, ty potvoro…“

Přerušilo ho zdvořilé zaklepání na dveře. Paul i Maggie se v tichosti podívali na dveře do kanceláře a nemohli věřit vlastním uším. Paul v mysli rychle probral všechny možnosti. Mohla by to být paní Wu, majitelka restaurace Orientální palác v přízemí, ale ta nepatřila k vyznavačům zdvořilého klepání. Většinou někam vlítla jako uragán, všechny seřvala a pak vylítla ven. Mohl to být samozřejmě Bunny, ten však zdvořile nezaklepal za celý svůj život. Brigit – mohla by to být Brigit? Při té představě se Paulovi rozbušilo srdce, ale vzápětí se mu vysmál hlas drsné reality v hloubi jeho mysli. Jasně, právě ta žena, kterou jsi podvedl během noci plné opilého idiotství, zdvořile klepe na tvoje dveře a chce tě poprosit, aby ses k ní vrátil. Pravděpodobně je úplně nahá kromě okrasného motýlka na krku a v ruce drží láhev šampáňa. Blbečku.

Paul tak byl nucen zavrhnout myšlenku, že by na dveře kanceláře mohl vůbec někdo zaklepat, když se zaklepání ozvalo znovu. Tentokrát po něm následovalo „Haló?“, pronesené měkkým, udýchaným ženským hlasem. Paul a Maggie se podívali jeden na druhého, pak na dveře a poté na hromádku na jeho stole.

„Ehm, okamžik,“ pronesl Paul k zavřeným dveřím.

Maggie zmizela pod stolem. Zjevně chápala, že by tam neměla být a že kdyby to paní Wu nebo kdokoli jiný zjistil, asi by se odtamtud musela pakovat. Paul měl vtíravé podezření, že fena je mnohem chytřejší než on sám. To ale neměnilo nic na tom, že se musel vypořádat s jejím dárkem na svém stole. Pytlíky, které používal při venčení Maggie, měl v kapse bundy, která visela na věšáku pod schody, tedy na stejné straně dveří jako ten ženský hlas. Nechat to na stole a tvářit se, že je to neobvyklá kancelářská hračka, se nejevilo příliš praktické. Nenapadalo ho nic, čím by to mohl zakrýt. Takže nezbývalo, než to odstranit. Přešel k oknu a s obtížemi ho otevřel. Staré dřevěné rámy byly pokroucené a protestně vrzaly.

„Mohu jít dál?“ ptal se hlas za dveřmi.

„Momentík,“ odvětil Paul a rozhlížel se po něčem, po čemkoli, čím by mohl přemístit to lejno z bodu A do bodu B ležícího kdekoli mimo kancelář. „Potřebuji dokončit telefonní hovor.“

„Jistě. S tou ženou, která vám snědla ponožky.“

„No… ano.“ Paulův zrak padl na jedinou knihu v místnosti. Byla to souborná sbírka příběhů s Philem Marlowem, slavným detektivem Raymonda Chandlera. Dostal ji jako dárek od Brigit. Nazvala ji školicí příručkou toho, jak se stát soukromým očkem. Paul ji sice ještě nedočetl, byl si však celkem jistý, že Phil Marlowe se nemusel zbavovat psího lejna ve své kanceláři. Ne, Marlowe řešil situace, kdy k němu napochodovaly dlouhonohé blondýnky se žádostí, aby je očistil z nařčení z vraždy. Paul vzal knihu, ale pak ji položil zpátky. Nedokázal ji použít jako lopatku na hovno. Místo toho přešel k odpadkovému koši a vylovil z něho pánský časopis, který si ve slabé chvilce koupil. Pomocí jídelního lístku Orientálního paláce pak hovno nahrnul na časopis. Ulevilo se mu, když se ukázalo, že je dostatečně tuhé a nerozpadá se. Maggie měla zjevně ve své stravě dostatek vlákniny; možná z jeho ponožek.

„Ještě pořád telefonujete?“ zajímal se hlas.

„Jo,“ odpověděl Paul, když přecházel místností s pomalou rozvážností typickou pro příslušníky pyrotechnické jednotky.

„Jen že vás už neslyším mluvit.“

„Poslouchám. Ona toho má hodně na srdci.“

„Třeba to, proč vám snědla ponožky?“

„Ano. Chci říct… byla to samozřejmě metafora.“

„Samozřejmě.“

Paul došel k otevřenému oknu. Vyhlédl ven na malé parkoviště za Orientálním palácem, kde stály rozvážkové skútry. Dva rozvážeči, zabraní do družného hovoru, si dopřávali cigaretu před začátkem směny. Kdyby jim to hovno hodil na hlavu, dostal by se do problémů.

„Bude to trvat ještě dlouho?“

„Ne.“

Paul se napřáhl a pak s časopisem provedl co nejlepší forhendový return. Spokojeně sledoval, jak lejno letí přes zeď do uličky plné garáží.

„Jakej zkurvenej idiot tady hází hovnama?!“

Paul se rychle přikrčil uvnitř a hodil časopis i jídelní lístek do koše. Přejel pohledem kancelář. Vypadala na hovno, ale aspoň v ní už žádné nebylo.

„Už jdu.“

Přešel ke dveřím a rozmáchle se je pokusil otevřít. Pokazily mu to ty prověšené panty. Otevřel je ve třech fázích, přičemž v té poslední se jimi praštil do hlavy. Chytil se za čelo a podíval se ven. Na druhé straně stála dlouhonohá blondýnka. Na plných rudých rtech jí hrál úsměv vyjadřující něco mezi zmatením a pobavením.

„S dovolením vstoupím,“ oznámila a prošla kolem Paula do kanceláře.

Paul byl zcela moderní muž se zcela moderní vnímavostí. Nacházeli se však v malé kanceláři, která nabízela jen hodně málo míst, kam s očima. Jak kolem něho prošla, nemohl si nevšimnout určitých případných skutečností. Měla na sobě přiléhavé červené šaty, na něž se nejlépe hodil popis „ponechávaly jen málo prostoru pro představivost“, nicméně Paul si byl poměrně jistý, že byly navrženy tak, aby na dlouhé týdny dominovaly představivosti jakéhokoli heterosexuálního muže, který s nimi přijde do styku. V duchu se pokáral za tu přežitou myšlenku. Totéž by samozřejmě vyvolaly u lesbických žen. Ve skutečnosti by mohly dokonce ovlivnit pár žen, které se vždy chtěly stát členkami toho konkrétního klubu. Byly to prostě šaty, které mohly dramaticky změnit životní styl mnoha osob.

Paul zápasil s dveřmi a snažil se vzpamatovat. „Posaďte se, prosím,“ řekl, když je ramenem přinutil k poslušnosti. Pak se otočil a zjistil, že návštěvnice tak již učinila. Seděla za stolem naproti jeho stolu a netrpělivě si stírala neexistující prach ze svého dokonale vytvarovaného kolena. Paul se nervózně rozhlédl po kanceláři.

„Omluvte prosím ten nepořádek. Naše uklízečka se zpozdila.“

Žena se rozhlédla. „V trvalém významu?“

Paul se namísto odpovědi usmál a posadil se za svůj stůl. Snažil se ignorovat tiché varovné zavrčení zespodu. Zapomněl, že je tam Maggie. Nenuceně se opřel na židli ve snaze vytvořit co nejvíc prostoru mezi ní a dolní částí svého těla.

„Takže, slečno…“ Nechal tam mezeru, kterou ona nevyplnila. „Co pro vás mohu udělat?“

„Chtěla bych si vás najmout.“

„Opravdu?“ Jakmile to Paul řekl, došlo mu, že by při té představě asi neměl znít tak překvapeně. Koneckonců potřebovali nějaké klienty, jestli chtěli svou agenturu udržet životaschopnou.

„Ano. Jste ti, co vyřešili případ Locika, ne?“

Samozřejmě, že to byli oni. Jednalo se o případ, který svedl Brigit, Bunnyho a Paula dohromady jako velmi nepravděpodobný tým. Podle Paulova mínění ho vyřešili téměř jako náhodný důsledek jeho snahy zůstat stůj co stůj naživu.

„Přesně, to jsme my.“

Naklonila se dopředu a mírně ztišila hlas. „Opravdu váš kolega vyhodil svého šéfa z okna?“

Paul se nervózně usmál. „V novinách se o tom případu napsala neskutečná spoustu věcí.“ Sice napsala, ale ne o tomhle detailu. Bunny skutečně shodil z balkonu druhého nejvýše postaveného člověka v hierarchii irské kriminální policie. Na Bunnyho obhajobu je však třeba říct, že to byl skrznaskrz zkorumpovaný policista. Byl to nicméně také jeden z mnoha důvodů, proč sbor tak dychtil po tom, aby Bunny zvážil změnu zaměstnání. Jeho čin sice přinesl kýžený výsledek, vytvořil však nebezpečný precedens v souvislosti s pracovněprávními vztahy.

„Musím vás upozornit, že jako soukromá detektivní agentura jsme po formální stránce dosud neobdrželi licenci, takže formálně ještě nemůžeme přijímat žádné případy.“

Proč to řekl? Další problém s Bunnyho zmizením spočíval v tom, že Paul musel vysolit peníze za licenci. Měl teď osm dnů na to, aby sehnal tři tácy, nebo Úřad pro soukromé bezpečnostní služby jejich žádost o licenci automaticky zamítne a detektivní agentura BPB bude oficiálně mrtvá ještě dřív, než začne působit. Paul se podíval přes stůl. Mohla by to být léčka ze strany ÚSBS? Tuto možnost zavrhl. Jejich káva chutnala recyklovaně; na to, aby vrhli do akce takovéto šaty, určitě neměli rozpočet.

Žena v červených šatech se opřela a usmála. „Formality mi starosti nedělají. V téhle zemi je spousta věcí po formální stránce nezákonných.“ Paul si až později uvědomil, že neměla žádný rozeznatelný přízvuk. Její hlas zněl jako předení s přídechem, které v přírodě neexistuje. Jako by ho vyvinul tým špičkových vědkyň za účelem využití skutečnosti, že všichni muži jsou hlupáci.

„Mimochodem, kde jsou vaši společníci?“

„Pan McGarry není momentálně k zastižení.“ Přišlo mu divné mluvit takto o Bunnym. Vždycky se mu říkalo Bunny, detektiv seržant McGarry nebo ohromnou spoustou výrazně méně lichotivých přezdívek. Ale nikdy „pan“.

„A slečna… Conroyová, že ano?“

„Byl jsem ji nevěrný, v opilosti s náhodnou známostí, která zničila náš vztah. Její postavení v souvislosti s touto agenturou je velmi nejisté.“

Poté v místnosti zavládlo ticho. Paul si nejasně uvědomoval, že o tom potřebuje s někým mluvit. Netušil, jak nutně, dokud to trapně nevyhrkl na úplně cizí osobu. Jeho podvědomí očividně ještě zdaleka neskočilo s jeho potrestáním.

„Fajn,“ řekla bez sebemenšího zaváhání. „Přeji vám tedy hodně štěstí. Asi byste se mne měl zeptat, o co jde.“

„O co jde?“

„Chci, abyste sledoval muže jménem Jerome Hartigan.“

Paul se zasmál. „Stejné jméno jako ten stavební investor ze Skřivaní trojky, která je teď u Nejvyššího soudu.“

Dívala se na něho. Nesmála se.

„Střílíte si ze mě?“

Žena otevřela kabelku, nenuceně z ní vytáhla svazek bankovek a položila ho na stůl. „Tady je tisíc euro, která říkají, že nestřílím.“

„Ale…“

„Má poměr.“

„Aha,“ pronesl Paul, jenž se konečně chytil. „A vy jste ta poškozená žena.“

„Ne. Já jsem ta, která s ním tu škodu páchá. Ten poměr má se mnou.“

Paul otevřel pusu, načež ji zavřel.

„Jerome je bez ohledu na probíhající soudní řízení velmi bohatý muž. Vložila jsem spoustu času a – říkejme tomu ‚úsilí‘ – do toho, abych si zajistila pozici, v níž bych něco z toho bohatství získala. Jenže v tom plánu se vyskytl drobný zádrhel. Domnívám se, že mě zradil a začal spát se svou manželkou.“

Tentokrát nechal Paul pusu otevřenou.

Žena vzala knihu s Philem Marlowem, která ležela na stole před ní, a zvedla ji. „Jak Raymond Chandler velmi dobře věděl, pane Mulchrone, v tomto světě je člověk člověku vlkem. Když už přišla zmínka na zvířata, zdá se, že je na mně, abych se v této výměně zeptala, zda máte mezi nohama psa, nebo…“

Paul se podíval dolů. Maggie se zjevně začala nudit a vystrčila hlavu. Odsunul se a ona tiše vylezla zpod stolu. Pak vyskočila na třetí židli a nevzrušeně zírala na jejich hosta. Žena se na ni podívala a vůbec poprvé vypadala, že nemá situaci zcela pod kontrolou.

„Kouše ten váš pes?“

„To není můj pes.“

„To mě opravdu uklidnilo.“

„Takže…“

„Chci, abyste týden sledoval Jeromea Hartigana a pak mi sdělil, zda se stýká se svou manželkou nebo jakoukoli jinou ženou.“

„Protože vy s ním máte poměr?“

„Ano.“ Věnovala mu nepobavený úsměv. „Klidně mne suďte dle libosti, jen mi ale připomeňte, kde že je to slečna Conroyová?“

„Dobrá poznámka.“

„Jsem inteligentní žena, pane Mulchrone. Možná jsem pochopila, co hraje v můj prospěch, a rozhodla se, že spíše než abych strávila své mládí studiem chemie, mohla bych využít trochy biologie. Tohle je svět mužů a já hraji s kartami, které jsem dostala.“ Roztáhla ruce a ukázala na sebe, aby zdůraznila své trumfy. „Chci po vás jen to, abyste zjistil, zda můj protihráč náhodou nezískal převahu.“

Vstala a vzala ze stolu svazek bankovek.

„Tisíc euro teď, další čtyři, pokud seženete nějaké důkazy.“

„Ale co když žádný poměr nemá?“

„Tak dostanete zaplaceno tisíc euro za týdenní práci, to není špatné, ne? Takhle budu vědět, že se opravdu ze všech sil snažíte.“

„Vy nemáte v lidi zrovna velkou důvěru, co?“

„Ne, znám je. Chcete tu práci?“

Paul se zhluboka nadechl. Jako by měl na výběr. „Ano.“

„Dobrá. Sejdeme se tady za týden, v osm hodin večer. Dejte si prosím toho psa na vodítko.“

Hodila mu peníze a vykročila ke dveřím. Jedním plynulým pohybem chytila za kliku, kopla do dveří a otevřela je způsobem, který se Paul po zbytek večera neúspěšně snažil zopakovat.

„Počkejte!“ zvolal.

Žena se ohlédla přes rameno.

„Neřekla jste mi své jméno.“

Usmála se. „Ne, neřekla.“

KAPITOLA 2

„Říkám jenom,“ pronesl Phil Nellis, „že s tímhle autem nemůžeme nikoho honit.“

Paul se zhluboka nadechl a v duchu počítal do pěti. Snažil se nerozčílit; Phil mu koneckonců prokazoval službičku. Na začátku dnešní cesty počítal do desíti, tím ale Philovi poskytoval příliš času na to, aby řekl něco ještě otravnějšího.

Čtyři, pět. „Neboj se, Phile. Jak jsem už řekl, nebudeme nikoho honit. Budeme jen sledovat jednoho člověka. Nic víc.“

„Protože jsem tetě Lynn řek, že se jedu projet na venkov. A víš, jak má svý auto ráda.“

Paul měl neurčité podezření, že teta Lynn by Phila nechala, aby s jejím autem naboural do obchodu, jen aby ho na pár hodin dostala z domu. Momentálně spolu nevycházeli moc dobře. Phil Nellis byl Paulův nejstarší kamarád, i když to nic moc neznamenalo. Jako kluci pobyli společně v několika pěstounských rodinách, dokud si teta Lynn a její drahý zesnulý manžel Phila neadoptovali. Ve skutečnosti nebyl její synovec, nýbrž bratranec z druhého kolena, ale to byl jen formální detail. Faktem bylo, že její třicetiletý „synovec“ stále bydlel u ní doma. Pro dobrotu na žebrotu, tak se to říká, že?

Paul zahlédl volné parkovací místo. „Tamhle je volno!“

Phil zpomalil auto ještě pod svou průměrnou rychlost dvacet kilometrů v hodině a přejel místo skeptickým pohledem. Zavrtěl hlavou. „Malý.“

Bylo dost velké, aby se tam pohodlně vešli, i kdyby za sebou táhli karavan, což netáhli. Jezdili kolem Phoenix Parku a ověřovali dokonale příhodná parkovací místa už dvacet minut. Řidič v autě za nimi celkem pochopitelně zatroubil.

Ze zadního sedadla se ozvalo zavrčení. Paul se otočil a spatřil Maggiinu hlavu vystrčenou z okýnka, jak se dívá za zvukem klaksonu.

„Co to s tím zatraceným psem je?“ zeptal se Phil.

„Je v pohodě. Ty se soustřeď na zaparkování.“

„Ani nevím, proč jsi ji vzal s sebou.“

„Protože dost jasně dala najevo, jak se jí líbí, když zůstane v kanceláři sama,“ odpověděl Paul.

„Jestli ale udělá něco tomu autu…“

„Klid,“ přerušil ho Paul. „Neudělá vůbec nic.“ Neměl absolutně žádnou jistotu, že to není jedna velká lež. Celou cestu z kanceláře strávila Maggie s hlavou vystrčenou z okýnka, ale ne tím běžným způsobem spokojeného psa. Místo toho se upřeně dívala na kolemjdoucí, tvrdým pohledem, který by se dal čekat leda tak od nového vězně na oddělení s nejvyšší ostrahou. Jako by si vyhlížela největšího tvrďáka, kterého by mohla sejmout, aby ukázala svou převahu. Výsledkem byly téměř zničené šortky minimálně jednoho cyklisty na semaforech.

Plán byl velmi prostý. Paul si včera poté, co „klientka“ odešla z kanceláře, velmi rychle uvědomil, že nemá ani potuchy, jak se někdo sleduje. A co víc, nevěděl ani, jak tu osobu, kterou by měl sledovat, nejdříve najít. Pak si uvědomil, že jeho cíl, Jerome Hartigan, bude celý den u Nejvyššího soudu; noviny téměř o něčem jiném nepsaly. Takže Paulovi stačilo sledovat ho odtamtud. To vypadalo na snadnou práci. Naznal, že na jízdním kole by to bylo dost obtížné. Požádal proto Phila, aby mu pomohl jako řidič, za padesát euro na den, bez jakýchkoli otázek. Ne že by tak hrozně záleželo na zachování mlčenlivosti, ale nechtěl prostě podstupovat to utrpení a odpovídat na Philovy otázky.

Phil disponoval zvláštním typem neúnavné logické blbosti. Věděl například, že teta Lynn nemá ráda, když jí někdo v autě hýbe se zpětnými zrcátky. Phil to vyřešil tak, že se žádného ani nedotkl, ale snažil se místo toho vmáčknout do sedadla nastaveného na drobnou ženu vysokou metr pětapadesát. Přičemž on měřil bez pěti centimetrů dva metry, z čehož většina připadala na neprakticky dlouhé končetiny. Kolena měl tak skoro ve výšce hlavy a neustále bezděčně spouštěl stěrače.

Autobus, který přivezl školáky do dublinské zoo, dával blinkrem znamení, že vyjíždí z parkovacího místa. Na jeho místo se dokázal vmáčknout i Phil.

„Tak to prr!“ vyštěkl barman, hned jak vešli. „Sem nesmí žádný psi. Na dveřích je cedule.“

Paul se zastavil a podíval se na Maggie. „Píše se tam ‚s výjimkou vodicích psů‘. Ona je vodicí pes.“

„No jasně, a kterej z vás dvou má být ten slepej?“

„Ani jeden,“ odvětil Phil, „ale na tý ceduli je napsaný, že vodicí psi sem můžou. Nepíše se tam nic o tom, že by museli být se slepcem.“

„Cože?“ Rozhořčení v barmanově baculatém obličeji vystřídalo zmatení. „Ale… ale vodicí pes bez slepý osoby je jenom pes.“

„Fakt?“ podivil se Phil. „Tak proč tam máte cedulku, na který se píše, že vodicí psi sem můžou, když, podle vaší definice, vodicí pes není vodicí pes, pokud s sebou nemá někoho, kdo si tu ceduli nemůže přečíst? Mělo by tam být napsaný, že sem nesmí žádný psi.“

Paul se podíval na Phila a chtě nechtě musel uznat, že na něho zapůsobil. Barmanův rozhořčený výraz byl typický pro člověka, který se právě srazil s Nellisovic logikou. „Dva Guinnessy a sklenici vody, prosím,“ objednal rychle Paul, aby využil jejich výhodu dřív, než barman vymyslí nějaký protiargument.

Paul zaplatil za pití a odnesl ho ke stolu u okna. Phil se posadil a nervózně se díval na Maggie. Ta oddechovala a pohled mu opětovala. Paulovi se zdálo, že Maggie má Phila ráda, což mu přišlo divné, jelikož věděl, že Phila nemá nikdo rád okamžitě. Bylo mu třeba nejdříve přijít na chuť, podobně jako u sadomasochistického sexu nebo jazzu.

Od svého stolu měli výborný výhled na přední stranu soudní budovy, která stála naproti bráně do Phoenix Parku. Byla to poměrně nová stavba ve tvaru dortové formy, celá z lesklého kovu a ohromné spousty skla. Splněný sen umývače oken.

„Myslel jsem, že nepiješ,“ poznamenal Phil.

„Taky že nepiju,“ odvětil Paul. Od oné „události“ se alkoholu ani nedotkl, částečně proto, že mu dával vinu za svou zkázu, a částečně proto, že to představovalo jeden ze způsobů, jak sám sebe trestal.

„Tak co…“ Phil se zarazil a zděšeně se díval, jak se Paul nenápadně rozhlédl a poté postavil jednu sklenici s pivem pod stůl. „To nemyslíš…“

„Můžeš mi věřit, že když dostane pivo, bude to lepší pro všechny.“ Paul na to přišel při jejich jediné další návštěvě hospody. Ve výsledku měli zákaz vstupu do čtyř hospod v nejbližším okolí kanceláře. Rozneslo se to velmi rychle.

Zpod stolu se ozývaly nadšené mlaskavé zvuky a Phil zavrtěl hlavou. „Tohle nemůže být hygienický,“ podotkl.

„Měl jsi vidět, co se stalo, když jsem jí pivo nedonesl,“ odvětil Paul, „to bylo teprve nehygienické.“ Původně si Paul myslel, že Maggie bude jako pes Hooch z filmu Turner a Hooch s Tomem Hanksem. Začal se však smiřovat s tím, že bude spíše jako drsňák Begbie z filmu Trainspotting.

Phil zvedl půllitr a významně se podíval na Paula. „A jak to pokračuje s Brigit?“

„Ohromně, díky za optání. Nechce se mnou mluvit, ani jinak komunikovat, ale když mi posledně zvedla telefon, její výběr nadávek byl už o poznání vřelejší.“

Phil si usrkl piva a smutně zavrtěl hlavou. „No jo, mladá láska nikdy neprobíhá hladce.“

Paul se připravil, jelikož věděl, co vzápětí přijde.

„Probíral jsem to s Da Sin,“ pokračoval Phil, „a ta si myslí, že bys měl zkusit nějaký velký romantický gesto.“

Čtyři, pět…

„Opravdu?“ řekl Paul a snažil se vynaložit veškerou sebekontrolu, aby to neznělo sarkasticky. Da Sin byla Philova fiktivní bývalá přítelkyně, nyní fiktivní snoubenka. „Potkali se“ před devíti měsíci při nějaké on-line hře a pak se jedno sešlo s druhým, alespoň z Philova pohledu. Z Paulova pohledu se jedno nemůže sejít s žádným dalším, dokud se oba neocitnou ve stejné místnosti. Téměř dva měsíce už byli „zasnoubení“. Právě na Philově „loučení se svobodou“ se Paulovi stalo to, co se stalo. Je pravda, že loučení se svobodou se obvykle koná, když je stanovené datum svatby, ale stejně tak člověk loučení se svobodou pořádá, když jeho snoubenka není jeden velký očividný podfuk. Na tom takzvaném loučení se svobodou byli jen oni dva, což zosnovala teta Lynn. Zcela pochopitelně ji vyděsilo, že Phil rozšířil svou naivitu přes další kontinenty, a Paul mu to měl celé vymluvit. Jenže se to celé nějak zvrtlo.

„Jo,“ odpověděl Phil. „Da Sin toho o takovejch věcech ví fakt hodně.“

Phil nasadil vzpurný výraz, který Paul znal až moc dobře. Jako by Paula vyzýval, aby zpochybnil její existenci. Už jen při pohledu na Phila se Paulovi chtělo brečet.

Nemluvili spolu přes Skype ani jiným podobným způsobem, protože čínská vláda to v regionu, z něhož Da Sin pochází, blokovala. Její otec byl politický disident; celá rodina měla domácí vězení. Byli velmi bohatí, ale měli dočasně zmrazený veškerý majetek, takže Phil jim musel zaplatit letenky. Phil zkrátka prožíval romantickou verzi příběhu o nigerijském princi, jemuž dočasně dovolil, aby na jeho účet vložil nějaké peníze. Paul měl dojem, že sleduje Phila, jak se příšerně pomalu řítí v autě proti betonové zdi, a on ho nemůže nijak přesvědčit, aby dupl na brzdy. Rozhodl se změnit téma. Rozhodně teď nepotřeboval, aby se Phil naštval a odešel.

„A jak to, že ti s tímhle nepomáhá Bunny?“ zeptal se Phil.

„No, ten opileckej balík zmizel z povrchu země. Už několik dnů nezvedá telefon.“

„Myslíš, že je v pořádku?“

„Jasně, že je. Vždyť je to Bunny. Prostě někde chlastá a báječně si to užívá. A nechává na mně všechnu tu zatracenou práci.“ Paul si na tohle Bunnyho chování již zvykl. V posledních dvou měsících Bunny pravidelně mizel a zase se objevoval, zdánlivě úplně nahodile. Když mu Paul před třemi týdny volal, ozval se tón oznamující, že Bunny je v zahraničí. A Paul dodnes neměl tušení, kde tehdy Bunny byl. Když se ho zeptal, Bunny mu jen řekl, že si byl zdokonalit opálení.

Paul se podíval přes okno ven. „Je tam spousta novinářů, co?“ Ukázal na schody vedoucí k budově soudu, kolem nichž čekalo několik znuděných fotografů a dva televizní štáby.

„Jo,“ odvětil Phil. „A kdo je teda ten chlápek, kterýho máš sledovat?“

Paul ztlumil hlas. „Je to jeden ze Skřivaní trojky.“ Doufal, že se do tohoto nebude muset pouštět, ale pořád lepší než porovnávání jejich milostných životů.

„To je jako nějaká skupina?“ zeptal se Phil.

Paula nemělo překvapit, že Phil nemá přehled o aktuálním dění, ale zjevně to bylo tak. O procesu se zakladateli projektu Skřivan se psalo a mluvilo všude, na všech titulních stránkách i ve všech televizních zpravodajstvích. Myslel si, že se tomu člověk ani nemůže vyhnout.

Skřivan byl největší developerský projekt v historii Irska. Spojili se v něm Paschal Maloney, Craig Blake a Jerome Hartigan, tři největší hvězdy přeplněné irské developerské scény. Jednalo se o přetvoření chátrající městské oblasti, původně tiskařských závodů a skladišť firmy Gettigan. Ti tři kamarádíčci se účastnili různých televizních a rozhlasových besed, kde si z toho utahovali. „Ale ne, opravdu nejsme žádný tým snů. Odsunujeme stranou svou osobní rivalitu a snažíme se udělat to nejlepší pro naši zemi.“ Stavební investoři jako rockové hvězdy. Monstrózních 524 moderních dvou- a jednopokojových bytů, ideálních pro kupce, kteří se chystají založit rodinu, důchodcovská vesnička s dalšími 186 domky nabízející bezkonkurenční asistenční služby starším občanům, 88 luxusních bytů a k tomu všemu multikino, supermarket, restaurace a tak dále a tak dále. Mělo to být alfou i omegou, klenotem v koruně keltského tygra. Celebrity stály frontu na zaplacení zálohy za nóbl kvartýry a dokonce došlo k bitkám, opravdovým pěstním zápasům, když se začal prodávat první balík dosud nepostavených bytů pro obyčejný lid.

Potom se posrala ekonomika. Skřivan měl být ale v pohodě, koneckonců lidi do toho vložili ohromnou spoustu peněz předem, tak jak by to mohlo zkrachovat? Investorům se dostalo ujištění, znovu se projednaly bankovní úvěry, vstoupili do toho politici, aby zajistili „vítězství zdravého rozumu“. Pak se první várka šťastných kupců začala stěhovat do části Skřivan I, jen aby vzápětí zjistili, že jejich majetek má více než pár nedostatků. „Dětské choroby,“ tvrdil mluvčí, ovšem ti tři kamarádíčci se v tuto dobu již tak trochu ostýchali vystupovat před kamerami. Ale stále nebyly na místě žádné obavy, všechno měli pod kontrolou. Vždyť ani v Disneylandu nefungovalo první den všechno hladce! Další věc, kterou měli společnou, byla značná role, kterou v jejich budoucnosti měla sehrát myš.

Jako příčina požáru byla nakonec určena špatně utěsněná elektroinstalace, k níž se dostala myš a prokousala ji. Jen zázrakem nikdo nezemřel. Čirou náhodou bydlela v bytě sousedícím s tím, v němž požár vypukl, profesionální hasička, které se podařilo zpomalit jeho rozšíření, takže stačili evakuovat celou budovu. Nejprve byli obviněni majitelé bytů, že vyřadili z činnosti požární hlásiče, ale jakmile to začali zkoumat specialisté na požární prevenci, nestačili se divit. Zjistili, že pouze necelá polovina požárních hlásičů v celé budově byla nainstalována správně. V rámci poměrně šikovného samopotvrzovacího systému, který zavedli nějací politici naklonění developerům, nikdo nekontroloval práci někoho jiného. Skřivan I byl prohlášen za nebezpečný a všichni jeho obyvatelé se museli vystěhovat. V parlamentu se začaly klást otázky. Proběhly kontroly, pak další kontroly, poté debaty, dlouhá řada debat. Kromě elektroinstalace se zjistilo, že „supermoderní“ tepelná izolace byla již dříve zakázána ve Švédsku, očividně z velmi dobrých důvodů. Pak, po šesti měsících, si někdo všiml, že si budova sedá. Vyšlo najevo, že bude levnější ji celou přestavět než opravit. Každý z toho vinil všechny ostatní, nicméně naši tři kamarádíčci ujišťovali všechny zúčastněné, že nepoleví, dokud všichni nedostanou svůj vysněný domov, který mají slíbený.

Tohle řekli v prohlášení, které vyšlo v úterý ráno. Ve středu v poledne požádali o vyhlášení konkurzu. Všichni tři se o to pokusili jednotlivě ve Velké Británii, která má mnohem shovívavější pravidla, ale irské úřady to v tu chvíli už asi tušily. Většina rozlehlého komplexu Skřivan zůstala rozestavěná a opuštěná; rozpadající se pomník výstřednosti. Na obrovském billboardu, který stále stál nedaleko dálnice, se teď skvěl nápis „Jestli jsi tam žil, tak teď jsi v prdeli“.

Zcela překvapivě nikdo až do této chvíle neprovedl nic skutečně protizákonného. Nedodržely se nějaké stavební předpisy, ale to bylo jen pouhé plácnutí přes ruku s následnou pokutou. Skutečná legrace začala, až když do toho vstoupili konkurzní správci. Teprve tehdy se přišlo na ohromnou černou díru v účtech Skřivana; podle většiny zdrojů zmizelo 148 milionů euro. Zděsili se naši tři kamarádíčci, zděsili se investoři, zděsily se banky, zděsila se vláda. Finanční kontrolor Skřivana tomu moc nepomohl, když při venčení psa skočil z mostu. Pes z toho byl – podle neověřených zpráv – zděšený.

Lidé požadovali odpovědi a politici, horlivě dávající ruce pryč od developerského projektu, o němž náhle odjakživa věděli, že se jedná o potenciální katastrofu, se ze všech sil snažili, aby ty odpovědi nemuseli poskytovat oni. Vrchní státní zástupce dle očekávání oznámil, že tři kamarádíčci budou čelit obvinění ze zpronevěry. Konečně, řekl si irský lid, někdo zaplatí za to utrpení, které způsobil.

Čtyři, pět… „Ne, Phile,“ odvětil Paul, „Skřivaní trojka není hudební skupina. Copak nečteš noviny?“

„Čtu,“ řekl Phil a tvářil se dotčeně, „ale soustředím se hlavně na zprávy z provincie Sin-ťiang, jestli tam nedošlo ke změně vedení, která by mohla znamenat…“

„Hm,“ řekl Paul, jenž ho zjevně neposlouchal, „něco se tam děje.“

„No, útisk…“

„Ne tam,“ přerušil ho Paul, „tamhle!“ Ukázal ven, kde byli fotografové a televizní štáby náhle vyburcováni k horečné činnosti. „Vyhledal jsem si to. Očekávalo se, že přelíčení potrvá až do čtyř odpoledne. Začalo teprve před třičtvrtěhodinkou. Do prdele, přivez auto.“

Phil se zatvářil zděšeně. „Ještě jsem ale nedopil.“

„Běž! Hned!“

„Dobrá! Jenom klid!“

Phil převrhl svou židli a cestou ke dveřím vrazil do dalšího stolu.

„Dávej pozor, kam šlapeš, ty čahounský nemehlo!“ vykřikl barman, jenž zjevně neusiloval o získání ceny za příkladnou obsluhu. Paul vzal Maggie za vodítko a zamířil ke dveřím. Ona naštěstí svoje pivo dopila.

„Co se děje?“

Fotograf neomaleně odstrčil Paula stranou a jeho otázku ignoroval. Uniformovaní policisté se opožděně snažili vytvořit kordon a zadržet dav lidí. Po celou dobu přicházeli další a další novináři a fotografové. Přijel přenosový vůz celostátní televize RTE, z něhož se vyhrnula poněkud nervózně vypadající hlasatelka zpráv v irštině. Vedle všech těch žurnalistů se tam nyní mačkala i veřejnost. V Dublinu nic nepřitahuje dav tolik jako dav.

Nějaký mladík v obleku pokrčil na Paulovu otázku rameny a řekl: „Nemám páru, kámo, ale něco se tady dít musí, ne?“

Paul se dál prodíral davem, v němž lidé do sebe navzájem strkali, aby získali lepší místo. Maggie se mrštně proplétala za ním. Protlačili se kolem zvědavců s mobily připravenými v ruce, kteří sice nevěděli, co se bude dít, ale doufali, že se jim to podaří natočit pro případ, že by z toho byla senzace na YouTube.

Paul náhle vkročil do zvláštní vzduchové kapsy, do ticha uprostřed chaosu, a zastavil se. Otočil se a podíval se za sebe. Ten chlápek se jmenoval Dessie O’Connell. Jeho fotografie se v uplynulých týdnech a měsících objevila snad ve všech novinách. Dostal se dokonce do několika talk show, kde vyprávěl svůj příběh. Příběh o ženě, kterou miloval. Bylo mu něco přes sedmdesát. Každého, kdo tohoto starého muže potkal, zaujala svěží jasnost jeho zelených očí vynikající mezi vráskami ve větrem ošlehané tváři. Jako by se na černobílé fotce objevil nečekaně záblesk barvy. V rukách držel zarámovanou fotku své manželky, jak se ještě ve šťastnějších dobách usmívá na svět.

Všechny své úspory vložili do Skřivana na základě slibu šťastného dožití v supermoderní důchodcovské vesničce. Paul si matně pamatoval, že Dessieho trápí revmatismus nebo něco takového. Ano, bylo to poznat z toho, jak neobratně si tiskl k hrudi tu fotografii. Jeho žena trpěla roztroušenou sklerózou. Když se zhroutil projekt Skřivan, zhroutila se i ona.

Paul před nějakou dobou viděl Dessieho v televizi, kde přečetl její prohlášení. Jak je jí líto, že ho opouští, ale děsí se budoucnosti. Jak nechce být přítěží. Jak možná on vystačí s penězi, když bude sám bez ní. Když to četl, tiše při tom plakal. Pak se ho moderátorka velmi tichým hlasem zeptala, proč každý den stojí s manželčinou fotografií před soudní budovou. Aby se nezapomnělo, odpověděl. Když ho Paul sledoval v té televizi, překvapilo ho, že ten stařec v sobě nemá žádnou zlobu. Řekl, že je mu jasné, že to k ničemu nepovede. Nebude žádná spravedlnost. Musí si ji jen každý den připomínat, a dokud si ji bude připomínat on, chce, aby si ji připomínali i oni. Když se jejich pohledy setkaly, Paul si přál, aby si vzpomněl na její jméno.

„Máte pěkného psa,“ řekl starý muž, načež se sehnul k Maggie, aby ji pohladil po hlavě. Okamžitě se však narovnal a zašklebil se bolestí. „Zastavili proces pro zmatečnost,“ pronesl poté bez jakýchkoli emocí. „Jedna z těch milých dívek, které mi nosí čaj a sendviče, za mnou přišla a řekla mi to.“

„Aha,“ reagoval na to Paul.

„Neměly by mi pomáhat, ale dělají to. Jsou velmi milé. Dokonce mne párkrát propašovaly dovnitř, abych si mohl odskočit na toaletu. Lidé jsou svým způsobem dobří, alespoň většina z nich.“

Paul přikývl.

„Myslím, že to už nebudou muset dělat. Teď to skončí.“ Sklopil oči k zemi, jako by ho tato představa teď napadla vůbec poprvé. Jako by zbytek jeho života měla tvořit jen dlouhá prázdná cesta, která se před ním právě otevřela, a on byl už příliš unavený, než aby šel jen o kousek dál.

„Pokud je to zmateční proces, tak asi začnou znovu, ne?“ zeptal se Paul.

Dessie O’Connell se hořce zasmál. „Jaký by to mělo smysl? Prý zjistili, že jeden z porotců je příbuzný kohosi, kdo v tom projektu přišel o všechny peníze. Najít tucet lidí, kteří by neznali nikoho, bude velmi těžké.“

Kývl směrem ke skládací židli, golfovému deštníku a přikrývce, které označovaly místo, kde strávil posledních pár měsíců. Nacházely se hodně vlevo od hlavního vchodu, dole u zábradlí. „V prvních pár týdnech nás bylo mnohem více,“ řekl. „Myslím těch protestujících. Byla tam velmi milá rodina se dvěma dětmi a spousta dalších lidí, ale všichni postupně zmizeli. Většina lidí má asi život, ve kterém mohou pokračovat.“

Pak náhle jakoukoli další konverzaci přehlušil příval blesků fotoaparátů a vykřikovaných otázek. Na vrcholku schodiště se objevili Hartigan, Blake a Maloney, obklopení právníky a několika gorilami v oblecích. Craig Blake byl v kvalitním černém obleku. Měl kulatý obličej s ustupující bradou a mírným pršákem, který naznačoval dobrý původ i příbuzenskou plemenitbu. Jeho výraz vyjadřoval znechucení, jako by to všechno byla jen velká nepříjemnost, která ho vyrušovala od něčeho mnohem důležitějšího. Naproti tomu Hartigan, byť přibližně stejně starý jako Blake, měl ostře řezané rysy a přirozený šarm. Měl na sobě kombinaci černého obleku a bílé košile bez kravaty, v níž ho Paul – jak si záhy uvědomil – viděl snad na každém snímku. Dozadu sčesané, mírně rozcuchané vlasy ukazovaly na nákladný, ale odhodlaný boj proti plešatění, v němž momentálně vítězil. Maloney v porovnání s těmi dvěma vypadal zmuchlaně a podrážděně, v obleku, který mu byl očividně velký, a s nenapravitelně holým temenem, od něhož se mu odráželo slunce. Jeho malé oči znepokojeně mžouraly za kulatými brýlemi bez obrouček a ruce měl nervózně sepnuté. Paulovi připomínal Penfolda, nešikovného asistenta detektiva Myšáka z animovaného seriálu. Tedy bez té roztomilosti. Vypadal jako typ, který stojí v pozadí a povzbuzuje velké kluky, kteří vám kradou peníze na oběd.

Hartigan sešel sebejistě po schodech a zvedl ruce na znamení ticha. Počkal pár sekund, aby se nedůstojná skrumáž novinářů držících mikrofony a diktafony zklidnila.

„Děkujeme vám, že jste sem přišli. Já a moji kolegové cítíme velkou úlevu, že tento politicky motivovaný vykonstruovaný soudní proces je konečně za námi. Rádi bychom tímto poděkovali soudci Greenovi za zajištění toho, že spravedlnosti bylo učiněno zadost. Stejně jako všichni ostatní i my jsme hluboce zklamaní z toho, co se stalo s naším snem jménem Skřivan. Nespočineme, dokud spravedlnost, skutečná spravedlnost nezvítězí pro všechny zainteresované, nicméně hledání snadných obětních beránků není řešením. Snaha potrestat ty, kteří se stali obětí ekonomického poklesu bezprecedentního rozsahu, nikomu nepomůže. Tuto zemi vybudovali lidé, kteří riskovali, a trestání těch, kteří tak činí, vytváří nebezpečný precedens pro budoucí generace. Nepochybujte o tom, že jsme i nadále odhodlaní zjistit, co se tady stalo, a učiníme vše, co je v naší moci, abychom to napravili. Jako vždy vám děkujeme za vaši podporu.“

Načež se Hartigan otočil a se svou svitou v patách vyrazil zpátky nahoru po schodišti. Následovala je záplava vykřikovaných otázek a sem tam i pískot. Když se za nimi zavřely skleněné dveře, Paul zahlédl Hartigana, jak bodře chytá Maloneyho kolem ramen. Blake, zabraný do rozhovoru s jedním z právníků, vyštěkl smíchy.

Paul se otočil k odchodu. Potřeboval co nejrychleji najít Phila a jeho auto. Jak spěchal pryč, ohlédl se po Dessiem O’Connellovi, jenž tam stál tiše v davu a beze slova držel fotografii své zesnulé manželky, na jejíž jméno si Paul nemohl vzpomenout.

KAPITOLA 3

Brigit dlouze potáhla z cigarety a zadívala se na stromy. Scházely jí. Všechny nemocniční areály měly pěkné stromy. Ševelení jejich korun v letním vánku působilo uklidňujícím dojmem.

Vždyť to ošetřovatelství nemáš nijak zvlášť ráda, říkala si v duchu. Jenže k němu ani necítila odpor. Měl to být jen prostředek k dosažení cíle. Staň se zdravotní sestrou a můžeš uvidět kus světa, říkali jí. Lidi budou vždycky potřebovat někoho, kdo jim bude utírat zadek – to byl položertovný přesvědčovací argument, který si ve škole navzájem předávali. Práce zdravotní sestry samozřejmě obnášela mnohem více a ona s tím byla až do určité chvíle spokojená. Pomáhat někomu uzdravit se nebo se aspoň cítit lépe v tom čase, který mu zbývá. To rozhodně nebylo málo. Ne, ke své práci určitě necítila odpor, akorát měla vždycky pocit, že by se svým životem měla udělat něco víc. A přesně to teď bude muset, když dostane vyhazov.

Únikový východ se skřípavě otevřel a vyšel z něho doktor Luke Mullins. S jestřábím nosem a v křiklavých oblekových vestách, pro které měl zvláštní slabost, vypadal starší než na svých něco málo přes čtyřicet roků. Brigit vždy připadalo, že pár kilo navíc mu brání v tom, aby se pohodlně vešel do svého obleku, jako by se ani tak neoblékal do práce, kterou má rád, ale kvůli typu těla, kterého si přál dosáhnout. Pro svůj odměřený přístup patřil mezi sestrami k méně oblíbeným doktorům, ale Brigit nijak zvlášť nevadil. Byl zcela ponořený do své práce, ale ke všem okolo se choval stejně a nečinilo mu problém sprdnout nejen sestru, ale i kolegu lékaře.

Tohle neoficiální kuřácké místo, v podstatě jen malý výklenek mezi budovami, patřilo obvykle výhradně ošetřujícímu personálu. Sestřičky sem chodily mnohem raději než na oficiálně schválená kuřácká místa, jelikož kuřáci z řad veřejnosti měli sklon k pokryteckému kritizování, když se náhle ocitli vedle kouřícího zdravotnického personálu.

Doktor Mullins se rozpačitě rozhlédl, jako by zapomněl, kvůli čemu sem vlastně přišel.

„Nebojte,“ řekla Brigit, „za okamžik odsud padám.“ Ukázala zpola vykouřenou cigaretu. „Vím, že byste se neměl bratříčkovat s odsouzencem.“

„V pohodě,“ odvětil. „Já tady nejsem. Ani nekouřím.“

Brigit na něho pár sekund civěla, než jí to došlo. Otevřela svou krabičku cigaret a nabídla mu. Myslí se jí mihl nápad, že by mu nenabídla, ale připadlo jí to hanebné. Koneckonců on nemohl za to, v jaké situaci se ocitla.

Doktor Mullins si vzal cigaretu a nechal si od Brigit připálit. Podle toho, jak ji rozbafal, usoudila, že kouří jen příležitostně, což je u kardiologa zřejmě dobře. Stáli tam vedle sebe a mlčky pozorovali trávník před sebou.

„Nešťastný románek?“ zeptal se po chvíli.

Brigit mu věnovala krátký pohled. „Ne, díky, jeden mám už za sebou.“

Mullins přikývl. „Myslel jsem si to.“

„Vlastně dva, když už jsme u toho. A co to má společného s tím tady?“

„Jen mne to zajímalo.“

Brigit se zahleděla na jeho klidnou tvář a cítila, jak v ní roste vztek. „Opravdu? Takže se snažíte objasnit iracionální jednání potrhlé ženské?“

Mullins zvedl ruce v usmiřujícím gestu. „Klid, sestro Conroyová, přicházím v míru. Sedím v té místnosti tři hodiny a celou tu dobu poslouchám samé lži, takže jsem jen zvědavý. To je všechno.“

„No,“ odvětila a cvrnkla téměř dokouřenou cigaretu do kanálu, „tak teď to víte.“

„A i když mi to možná neuvěříte, bylo to k popukání.“

Brigit to trochu zarazilo. „Díky. Předpokládám, že k tomu asi nemůžete přihlédnout.“

„Ne. Bohužel jsme tady proto, abychom rozhodli, zda vaše jednání představuje hrubý přečin, nikoli zda bylo vrcholně zábavné.“

„To je jako naschvál,“ řekla.

„Naneštěstí bylo také velmi hloupé.“

Brigit se k němu otočila. „Vy si tady klidně stojíte, kouříte mou cigaretu a nazýváte mě hlupákem? To jako vážně?“

Mullins dál neochvějně zíral kamsi do dáli.

„Ano, přesně tak,“ odvětil. „Doktor Lynch je prvotřídní kretén, což oba dobře víme. A taky oba víme, že jste dobrá zdravotní sestra.“

„Dobrých sester je spousta.“

„Ani ne. Je spousta obstojných, ale já nepoužívám výraz ‚dobrý‘ lehkovážně. Nechápejte mne špatně, dobrých doktorů také není mnoho, i když doktor Lynch bude asi ten nejhorší.“

„Určitě ten s nejhorším chováním,“ doplnila Brigit.

Doktor Lynch – či Chlípník, jak mu ostatní říkali – byl přesně takový: chlípný neřád se stetoskopem kolem krku. Kdyby dotek jeho rukou léčil, polovina sester v irském zdravotnictví by teď měla téměř nesmrtelný zadek. Byl samozřejmě opatrný, velmi opatrný. Jako by absolvoval seminář na téma jak se na pracovišti nedopouštět sexuálního obtěžování, či alespoň jak se nenechat chytit.

Mullins potáhl z cigarety. „Problém je v tom, že jeho verze té události je mizerná, ale vaše také, a za takovýchto okolností…“

„… se komise vždycky přikloní na stranu lékaře,“ dokončila to.

Přikývl.

„A ta komise, to jste vy a ty dvě další osoby a momentálně máte v rukách můj osud,“ pokračovala Brigit.

„Ano. Ta komise, které jste před chvílí opakovaně lhala.“

„Já jsem ne…“

„Ale no tak, sestro Conroyová. Tam si říkejte, co chcete, ale tady nepředstírejme, že jsme oba pitomci.“

Odhodil nedokouřenou cigaretu do kanálu a konečně se obrátil k Brigit.

„Podle mne se to seběhlo takto: doktor Lynch, jinak skutečný šmejd, bezpochyby vyjížděl po některé z mladších sester, se svým nenapodobitelným stylem flirtujícího zastrašování.“

Zarazil Brigit mávnutím ruky dříve, než stačila promluvit. „Ano, nevěřím vaší verzi, že vyjížděl po vás, a to ne proto, že byste nebyla přitažlivá a bla bla bla, ale upřímně řečeno nejste zrovna mladá a naivní ‚laňka ztracená v hlubokém lese‘, po které jdou predátoři jako Lynch, ne? Tohle si bezpochyby uvědomuje i takový blbec jako on.“

Brigit pokrčila rameny, ale nic neříkala.

„Takže,“ pokračoval Mullins, „starý Chlípník vyvíjí svůj odporný nátlak na některou z mladších sester, jejíž jméno byste mi zcela určitě neprozradila ani pod hrozbou smrti. Je z toho pochopitelně rozrušená. Vy jste to samozřejmě mohla nahlásit své nadřízené…“

„Protože to vždycky pomůže situaci vyřešit,“ skočila mu do řeči Brigit.

„… ale neudělala jste to,“ pokračoval, „jelikož kolem toho pravděpodobně nechtěla tropit povyk a vy – buďme upřímní – jste byla naštvaná.“

„Na sexuální obtěžování na pracovišti?“

„Ano, a na život obecně, zejména na muže. Řekl bych, že doktor Chlípník nevěřil svému štěstí, když od sestry XY dostal vzkaz, že se setkají ve vyšetřovně číslo tři, kterou bezpochyby zaměstnanci na památku již neoficiálně přejmenovali na Lynchovo apartmá.“ Mullins se ironicky usmál. „Abychom to zkrátili, on tam dorazí, protože je to hloupý nadržený kretén. Je dokonce tak hloupý, že se svlékne donaha, buď z dychtivosti, aby dodržel pokyny, nebo protože je opravdu tak blbý.“ Mullins se na chvíli odmlčel. „Fakt ne? Opravdu se nepodělíte o tu drobnou zábavnou pikantnost?“

Brigit stála mlčky bez hnutí.

„Takže je ‚al fresco in flagrante‘, když vy vtrhnete dovnitř a… kde jste mimochodem vzala ta želízka?“

„Policie přivádí na pohotovost nějakého podezřelého každou chvíli,“ odvětila Brigit. „Máme jich plný šuplík.“

„Ach tak. To je dobré vědět. Po deseti hodinách objeví doktora Chlípníka připoutaného k posteli, s izolepou přes ústa, zcela nahého a se vzkazem ‚Tenhle pták je ženatý‘ napsaným na hrudi a šipkou ukazující na, no… Trefil jsem to přesně?“

Brigit neurčitě pokrčila rameny. K tomu nápadu ji inspirovala památná scéna z filmu Muži, kteří nenávidí ženy. Bohužel neměla po ruce tetovací jehlu.

„Nemůžete říci pravdu,“ pokračoval Mullins, „protože chráníte svou kolegyni, což znamená, že jeho verze, tedy že jste ho napadla, aniž by vás vyprovokoval, když se převlékal, aby – a já nemůžu uvěřit, že ten obtloustlý kokot si vybral zrovna tohle – ‚si šel zaběhat‘, je dostatečně věrohodná, aby obstála. Zejména s ohledem na to, že Lynchovic rodina již po několik generací výrazně a zářně působí v irském lékařství.“

„Pokud jsou i ti ostatní jako on,“ dodala Brigit, „tak zabili víc lidí než morové epidemie.“

„Rozhodně. Nicméně má mocné přátele. Dva z nich sedí v této komisi.“

„Tak to vypadá opravdu férově,“ poznamenala sarkasticky Brigit.

Doktor Mullins si strčil ruce do kapes u kalhot a opatrně se opřel o zeď. Pozorně se na Brigit zadíval. „Ne, to není. Jenže vám je to ve skutečnosti jedno, že?“

Brigit se trpce zasmála. „Pouštíte se i do psychiatrie, doktore?“

„Jelikož ani já jsem si nemohl nevšimnout těch detektivek, které u sebe neustále máte, sestro Conroyová, předpokládám, že znáte výraz ‚sebevražda policií‘.“

Brigit pokrčila rameny. „Když se člověk nechá zastřelit policií namísto spáchání sebevraždy.“

„A tahle disciplinární komise je váš policajt s prstem na spoušti, že?“

Brigit sklopila oči k zemi a nic neřekla.

„Rozumím tomu správně, že odcházíte, abyste založila – zrovinka – soukromou detektivní agenturu?“

Brigit se nezamlouval tón, jakým to řekl. Přesně jak to komentovali její bratři. Jako by to byl hodně hloupý nápad a ona malá hloupá holka, protože ho dostala.

„Ano, ale už to není pravda kvůli tomu dříve zmíněnému nešťastnému románku.“

„Aha, takže tak,“ řekl Mullins. „Je to moc špatné?“

„Byl mi nevěrný při loučení se svobodou…“

„Ach, to je hodně šupácké.“

„… a pak mi poslal na mobil fotky.“

Nechtěla o tom mluvit, ale něco ji přimělo k tomu, aby otřásla tou samolibou jistotou doktora Mullinse.

„Pane Bože,“ pronesl, „proč to udělal?“

„Tak to netuším. Chlast ve spojení s katolickým pocitem viny, nebo je to prostě jen hrozný člověk. Záleží na tom?“

„Asi ne. Nebyli jste náhodou zasnoubení?“

„Ne, to bylo s tím předchozím princem, který mě také podváděl.“

Brigit se odvrátila, aby si zapálila další cigaretu. Měla vztek, že se jí do očí derou slzy. Ne tady, ne teď a ne před ním.

Aby byla upřímná, ten první vztah ji už tolik nebolel. Alespoň ne od té doby, co Duncan – ten zmíněný princ – náhodou skončil s jejím mobilem během těch loňský událostí, které Bunny nazval „menším vzrušením“. Duncana kvůli tomu málem zastřelil zabiják, který šel po ní, a jeho toulavý pták utrpěl dočasné poranění od ženy, která si s ním v té chvíli hrála. Karma je potvora s ostrými zuby, že?

„Bez urážky,“ řekla, „ale všichni muži jsou idioti.“

„O tom mne nemusíte přesvědčovat.“

Tón, jakým to pronesl, ji přiměl, aby se na něho podívala. Spatřila, jak mu po tváři přelítl rozpačitý úsměv.

„Ach, to je mi líto, copak váš buzna-radar selhává? I když je pravda, že já se držím hodně při zemi. Nedokážu vám upravit make-up, navrhnout interiér domu nebo vás naučit společenské tance. Nejsem ten typ. Nicméně mám rád ptáky.“

Možná za to mohlo to napětí, nebo prvek překvapení, ale tak či tak Brigit frkla tak mohutně, že vyplivla cigaretu, kterou si právě zapálila. Cigareta zasyčela v kanálu pod jejíma nohama a ona propukla v smích.

Vytáhla si z kapsy kapesník a utřela si slzy z koutků očí.

„Bože, to jsem potřebovala.“

„To je poprvé, co to slyším od ženy.“

Brigit napadlo, že do něho přátelsky šťouchne, ale když se na něho podívala, rozmyslela si to. Stále to byl doktor Mullins, v jehož tváři se zase zračil kamenný výraz.

„Možná vás to trochu utěší,“ pokračoval, „ale můj poslední princ se se mnou rozešel přesně v den, kdy náš národ hlasoval pro legalizaci manželství homosexuálů.“

„No potěš!“

„Přesně. Zjevně spoléhal na homofobní odmítnutí reformy jako na způsob, jak vycouvat z dlouhodobého závazku.“

„Páni.“

„Takže si nemyslete, že vy, kteří se množíte, jste ovládli trh pokryteckých malých sráčů.“ Mullins se podíval na hodinky. „Mám dojem, že jsme se poněkud vzdálili od tématu, tedy že zahazujete svou kariéru vykonáním pomsty na špatném idiotovi, byť si to zasloužil. Očividně do toho nemíníte zatáhnout svou kolegyni, nechcete se ale obhajovat tím, že šlo o nepodařený vtip?“

„To má být obhajoba?“ podivila se Brigit.

„Mohla by. Slyšela jste někdy tu historku o třech medicích, kteří se rozhodli, že půjdou vyvenčit mrtvé tělo, které měli přidělené na pitevně? Oblékli ho a vzali ho na tah po putykách.“

Brigit přikývla. „Jo, tu zná asi každý.“

„Má oblíbená verze je ta, jak ho přitáhnou do hospody v centru, objednají mu pivo…“

„A pak,“ pokračovala Brigit, „vejde ho hospody žena a začne ječet, protože právě spatřila svého zesnulého manžela, jak si dává v hospodě pivo.“

„… ve skutečnosti synovec a strýc, ale ano, přesně tato historka.“

„Manželka a manžel je lepší z dramatického hlediska.“

„Jistě,“ souhlasil Mullins. „Všimla jste si, že ta historka nekončí vyloučením těch studentů z univerzity nebo dokonce jejich zatčením? Lékařský establishment má dlouhou historii odpouštění nepodařených lumpáren.“

„Jo, ale jenom těch, které vyvedli doktoři nebo medici. Všiml jste si, že v těch historkách nikdy nefigurují zdravotní sestry?“

Doktor Mullins si promnul bradu a přemýšlel nad tím. „Vidíte, tohle mne nikdy nenapadlo. Mimochodem, setkala jste se někdy s ohromně trpělivou manželkou doktora Lynche?“

Brigit se na Mullinse podezřívavě podívala, překvapená náhlou změnou směru. „Ne, proč?“

„Šla za družičku mé sestře. Milá dívka, i když s otřesným vkusem, co se mužů týká. Což s ní vlastně máte společné. Má dvě děti a momentálně čeká třetí.“

„A za manžela má totálního debila.“

„Tuto situaci konečně začala řešit. Moc lidí o tom zatím neví, ale zažádala o rozvod. Tahle nechutná událost pro ni byla poslední kapkou.“

Brigit nervózně přešlápla z nohy na nohu. „No, já… to…“

„Bez obav,“ pokračoval Mullins, „nikdo vás z ničeho neobviňuje. Určitě by se ale obešla bez toho, že se její soukromé potíže budou přetřásat na veřejnosti. Jak si jistě dokážete představit, momentálně není zrovna v ideálním stavu. Pokud tohle bude pokračovat, nevyhnutelně to přitáhne pozornost médií. Právě proto si tady povídáme.“

Brigit se najednou cítila hloupě. Jako by řekla všechny špatné věci špatné osobě. Opět vypadá jako velká drbna.

„Potřebujete dovolenou,“ pokračoval Mullins. „Co takhle devět měsíců až jeden rok? Pak se vrátíte a můžete pokračovat ve své práci, budete-li mít stále zájem.“

„A Chlípník Lynch bude stále moct…“

„O toho se postaráme, nemějte obavy. Nebude to veřejné bičování, jemuž byste asi dala přednost, ale žijeme v nedokonalém světě.“

Brigit ho podezřívavě pozorovala. „I kdybych byla ochotná na nějakou dobu zmizet, jak navrhujete, zbytek té vaší malé popravčí komise to nepřijme. Nevím, jestli si pamatujete poslední tři hodiny, ale moc dobře se to tam nevyvíjelo.“

„Ne, to máte pravdu. Chystám se jim sdělit, že nemáme na výběr, jelikož máte v držení velmi průkaznou a nepříjemnou informaci, a tudíž musíme postupovat v zájmu všech zúčastněných.“

„A o jakou informaci že se to má jednat?“

Doktor Mullins neodpověděl. Místo toho se podíval na svou vestu a upravil si ji, načež pootevřel únikový východ.

„Doktore?“ zopakovala Brigit.

„Čirou náhodou víte, že jeden z těch tří mediků v té legrační historce se jmenoval Lynch.“

Mullins měl netečný výraz. Byl by pekelně dobrým pokerovým hráčem, pomyslela si. „To mě poser.“

Mullins se nesouhlasně zamračil. „Vy máte tedy barvitý slovník.“

„Počkejte,“ řekla. „Jak bych mohla něco takového dokázat?“

„Máte fotografii,“ odvětil a poklepal si na vnitřní kapsu saka.

Brigit natáhla ruku a Mullins se zasmál.

„Ale ne, nehodlám vám ji dát.“

„Proč ne?“

„Jsem zklamaný, sestro Conroyová. Nejste snad detektiv?“

Otevřel dveře a vešel zpátky dovnitř. Brigit vyrazila rychle za ním a jemně ho chytila za loket, aby ho zastavila.

„Vy v tom jedete taky, že jo?“

Doktor Mullins se opět pousmál. „Sestro Conroyová, nemám naprosto tušení, o čem to mluvíte.“

Pak se otočil na podpatku a rychle odcházel chodbou.

KAPITOLA 4

Gerry: Haló, jste v éteru.

Volající 1: Zdravím, Gerry. Myslím si, že je to pěkná ostuda, když parta takových…

Gerry: Je mi líto, ale odstřihli jsme vás. Vážení, prosím vás, je mi jasné, že Skřivan je emotivní záležitost, ale dávejte si pozor na jazyk. Uvědomte si, že jste v živém vysílání našeho rádia. Z tohoto důvodu máme sedmisekundové zdržení. A teď bychom měli mít na druhé lince Sarah. Dobrý den, Sarah…

Sarah: Haló? Jsem v éteru?

Gerry: Ano, Sarah, jste v živém vysílání.

Sarah: Ráda bych slyšela tu novou písničku od Adele, prosím.

Gerry: Je mi líto, ale v tomto pořadu nepouštíme hudbu na přání. Co byste chtěla říci k tématu Skřivan?

Sarah: Skřivan? Myslíte bandu těch…

Gerry: A Sarah také skončila. Opakuji – vyvarujte se sprostých výrazů! Teď si pustíme hudbu. A… opravdu? Fajn, takže shodou okolností tady máme novou skladbu od Adele.

Seržantka Sinead Geraghtyová z policejní stanice na dublinském předměstí Howth volala Paulovi předchozí den v deset večer. Zrovna venčil Maggie, ten den asi popatnácté. Policistka mu vysvětlila situaci a domluvili se, že se sejdou druhý den dopoledne v Howth. Philovi o tom neřekl, když se vrátil do auta. Měl by otázky. Phil měl vždycky otázky. Paul nevěděl, co si o tom myslet, tak se rozhodl, že na to až do druhého dne nebude myslet vůbec.

O něco dříve toho dne jim přálo štěstí, jelikož zahlédli Hartigana, jak ho od zadního vchodu soudní budovy odváží tmavě zelený rolls-royce. Nechat se vozit k soudu, kde je obžalovaný ze zpronevěry a podvodu, v takové káře, to jasně ukazovalo jeho postoj. Díky obvyklé dublinské dopravě, byť úterní, nebylo pro Phila nijak těžké neztratit to auto z dohledu. Sledovali ho celou cestu až k bungalovu na pobřeží v Seapointu, kde Hartigan vystoupil. „Bungalov“ nebyl odpovídající popis; ve skutečnosti se jednalo o sídlo v hodnotě několika milionů euro. Směrem od silnice ho z valné části zakrývaly vysoké keře a dlouhý trávník za ním se táhl skoro až k moři. Paul sice vyrůstal jen pár kilometrů odsud, tady však vůbec nebyl ve svém živlu. Pokud se někdo z té oblasti, odkud pochází, ocitl uvnitř některého z těchto domů, tak ho buď uklízel, nebo bílil.

Na příjezdové cestě stál stříbrný mercedes a z toho, co Paul viděl skrze okna, nebyl v domě kromě Hartigana nikdo jiný. Jediná osoba, kterou spatřil, když se ležérně loudal kolem, byl majitel, jak se s telefonem u ucha opírá o zdobený mramorový krb. Nicméně Paul tam nemohl okounět moc dlouho. Nemohl donekonečna předstírat, že jeho pes vykonává potřebu, aniž by si někdo mohl myslet, že s jedním z nich není něco v pořádku.

Když se vrátil do auta, zneklidnil ho Phil, jenž vyvíjel vlastní iniciativu. Na telefonu si vygooglil Hartigana a teď si o něm četl. „Píše se tady, že jeho vyloučená manželka přebejvá v nějakým mohutným kvartýru v Dalkey.“

„Odloučená,“ opravil ho Paul v duchu. Pevně doufal, že se jim podaří jejich manželství vyřešit, protože mu v tom visely čtyři tácy.

Zaparkovali na parkovišti u hospody U Caseyho, asi sto metrů od konce slepé ulice, na níž stál Hartiganův dům. Původně zaujali místo přímo naproti jeho domu, rychle si však uvědomili, že dva muži sedící ve stojícím autě jsou – navzdory tomu, co bývá ve filmech – velmi nápadní. A německý ovčák s pronikavým pohledem tomu popravdě moc nepřidával. Když se na ně nepřátelsky podíval už druhý soused, Paul usoudil, že by se měli přesunout dřív, než někdo zavolá policii z obavy, že by hodnota jeho majetku mohla kvůli jejich přítomnosti klesnout.

Na slepé ulici stálo jen pět nebo šest domů, takže tam nebylo moc co ke sledování. Pokaždé, když tam přijelo nějaké nové auto, střídali se ve venčení Maggie. Hartigan naštěstí zůstal doma a jeho jediným návštěvníkem byl muž rozvážející objednané jídlo okolo půl osmé večer, s nímž se ani nepokusil souložit. Pak ho zahlédli, jak si sedl k televizi a sledoval Podivuhodný případ Benjamina Buttona. Paul ten film viděl; přišel mu nudný, ale zdaleka ne tak nudný jako sezení v autě na parkovišti před hospodou. Phil trávil čas tím, že Paulovi popisoval konspirační teorie o atentátech z 11. září, které vyčetl na internetu. Paul ho poslouchal a v duchu zvažoval různé způsoby, jak by mohl Phila zabít.

O půlnoci toho měli tak akorát dost a zabalili to. Pokud bude mít Hartigan nějaké sexuální dostaveníčko ještě později, tak mu to projde. Koneckonců dnes mu toho prošlo mnohem víc.

Přesvědčit Phila, aby ho vyzvedl druhý den ráno o půl osmé, vyžadovalo zvýšení platu na osmdesát euro denně. Štěstí jim i nadále přálo, jelikož k Hartiganovu domu dorazili právě ve chvíli, kdy do kufru toho stříbrného mercedesu nakládal golfové hole. Sledování vozu, který řídil samotný Hartigan, vypadalo na podstatně obtížnější úkol než včerejší jízda za rolls-roycem se šoférem. Řídil jako agresivní neotesanec a zjevně věřil, že když bude troubit dostatečně dlouho, ranní dopravní špička prostě zmizí. Díky kombinaci štěstí a sledování zvuku klaksonu se ho dokázali držet až ke golfovému klubu v Malahide kousek za Dublinem. Pak seděli čtvrthodinku na parkovišti, dost dlouho na to, aby spatřili Hartigana u prvního odpaliště s chlápkem, v němž Paul poznal jednoho z právníků, které zahlédl předchozí den na schodech soudní budovy. Oba kouřili mohutné doutníky. O golfu Paul věděl jen to, že trvá hodně dlouho, což mu momentálně vyhovovalo. Pokud Hartigan neplánoval nějaké tajné laškování v bunkru, měl Paul k dispozici několik hodin. Řekl Philovi, že mají něco na práci v Howth.

Na schůzku domluvenou na půl desátou dorazili ve tři čtvrtě na deset. Doprava byla hrozná, ale i tak by to stihli, pokud by Phil netrval na dvacetiminutové přestávce, aby se Maggie mohla vykakat. Paul tenhle výraz považoval za nedůstojný dospělého muže, ale nechal to být.

Vyjeli po úzké strmé cestě vedoucí k mysu Howth Head. Seržantka Geraghtyová byla již na parkovišti a netvářila se nijak ohromeně, že na ně musela čekat. Byla malá, s ostře ježatými zrzavými vlasy a nezvykle svalnatou postavou. Paul odhadoval, že je buď zažraná do svého sportu, nebo ji šíleně baví vymlátit z někoho duši.

„Ty vole,“ pronesl Phil, když dojeli na parkoviště a spatřili auto zaparkované vedle policejního vozu. „To je Bunnyho?“

„Jo.“

„Porsche 928S z osumdesátýho roku,“ řekli současně. Ne že by kterýkoli z nich byl automobilový fanoušek. Jenže každý kluk, kterého Bunny McGarry trénoval v klubu pozemního hokeje St Jude, znal název a model toho auta zpaměti. Bunny ho s velkým potěšením všem ukazoval, ovšem pod striktní podmínkou, že se k němu nikdo nepřiblíží víc než na metr. Povídalo se, že to auto kdysi patřilo nějakému gangsterovi a bylo totálně zničeno při automobilové honičce s policií, jíž se zúčastnil i samotný Bunny. Paul si nebyl jistý, jestli té historce věří, jelikož Bunny měl sklony k přehánění. Jednou jim řekl, že přišel na to, kdo byl Jack Rozparovač, ale ti zatracení Angláni byli příliš tupí, než aby si ho vyslechli, když zavolal do Scotland Yardu.

Věřil však tomu, že Bunny ten vůz odkoupil od pojišťovny, která by ho jinak nechala sešrotovat, a pak ho s láskou zrenovoval. To znamená, že otravoval v každém autoservise v Dublinu, dokud to pro něho neudělali, bezpochyby za velmi přátelskou cenu. Bunny celý život toužil vlastnit porsche a teď se mu to splnilo. Paul v tom žádný půvab neviděl. Byl to nepochybně hodně výrazný vůz, matně černý, s červenými koženými sedačkami. Jméno „Porsche“ znělo mnohem působivěji, než jak to auto vypadalo. Nebyl to žádný z „klasických“ modelů. Spíš mu připadalo jako některý z těch starých fotbalistů ze šedesátých let s dlouhými vlasy a kotletami, kteří si v poločase dali pivo a cigaretku. Ve své době možná okouzlovalo, když se ale postavilo vedle svých elegantních sportovních nástupců, vypadalo až hrozivě zastarale. Bunny ho však miloval. Přestože on sám často vypadal, jako by ho někdo protáhl živým plotem prdelí napřed, jeho auto bylo vždy bez poskvrnky. Všichni věděli, že pokud by se tomu autu cokoli přihodilo nebo, nedej bože, by se našel někdo tak velkolepě stupidní, že by ho ukradl, čekala by ho odplata horší než smrt – stoprocentní pozornost ze strany Bunnyho McGarryho.

Paul vystoupil z auta a přešel k seržantce Geraghtyové. Byl by raději, kdyby ho Phil nenásledoval, nevymyslel ale žádný dobrý způsob, jak mu v tom zabránit.

„Pan Mulchrone?“

„Ano. A vy jste seržantka Geraghtyová, že? Omlouvám se za to zpoždění.“

Potřásli si rukou.

„To je v pořádku,“ odvětila tónem, z něhož jasně vyplývalo, že to v pořádku rozhodně není. Měla silný severský přízvuk. „Můžete potvrdit, že tohle je vůz pana McGarryho?“

Paul přikývl. „Jak dlouho tady stojí?“

„Minimálně od sobotního rána. Normálně by dostal botičku, ale…“ Seržantka Geraghtyová se zatvářila nakvašeně.

„Ale co?“ zeptal se Paul.

„Normálně by to auto dostalo botičku, ale podle všeho má nějakou výjimku.“ Seržantka nedokázala potlačit kyselý výraz, když to říkala. „Žádná firma, která dává botičky, se ho nechce ani dotknout. Pokusila jsem se ho zabavit, ale ani to nešlo.“

„Aha,“ řekl Paul. „Víte, Bunny je ohledně svého auta hodně úzkostlivý.“

„Nechápu, jak může mít nějaký člověk výjimku ze zákona.“

„Jste v Dublinu dlouho?“ zeptal se Paul co nejnevinněji. Výraz v její tváři prozrazoval, že se jí ta otázka nelíbí.

„Byla jsem přeložena z hrabství Donegal před šesti měsíci.“

„Aha,“ pronesl znovu Paul. „No, řekl bych, že má zřejmě dobrý důvod, proč ho tady nechal.“

„Jistě,“ odvětila seržantka a pak vytáhla blok a pero. „Kdy jste pana McGarryho viděl naposledy?“

„Minulé úterý.“

„A mluvil jste s ním od té doby?“

„Ne, pokouším se s ním spojit, ale nezvedá telefon.“

„Zajímavé. Nechoval se poslední dobou nějak zvláštně?“ zeptala se seržantka. Paul viděl, jak se úkosem podívala na hihňajícího se Phila.

„Ne, nijak obzvlášť.“

„Je podle vás náchylný k citovým výlevům?“

Teď se Phil už naplno zasmál.

„Sklapni, Phile!“ okřikl ho Paul.

„Promiňte,“ odvětil Phil, „ale tohle je hustý. ‚Je Bunny náchylný k citovým výlevům?‘ Chci vidět tetu Lynn, až jí tohle řeknu.“

„Tohle je vážná záležitost,“ řekla seržantka. „Musíme zjistit, zda se pan McGarry…“

Nechala to viset ve vzduchu. Paul věděl, kam míří, ale ani on to nechtěl dokončit.

„Co?“ zeptal se Phil, který toho o jemných narážkách věděl asi tolik jako lachtan o astrofyzice.

Seržantka Geraghtyová ztlumila hlas. „… zda si pan McGarry… neublížil. Neradi na to upozorňujeme, ale tam nahoře na útesech to mají v oblibě lidé, kteří se rozhodli vzít si život.“

„Cože?!“ vykřikl Phil a humor ho náhle přešel. „Sebevražda? Zbláznila jste se? Bunny?“

Paul se otočil k Philovi, v jehož tváři se zračil zmatek. „Já to vyřídím, Phile.“

„Jasně, Paule. Prostě jí řekni, že je to hovadina. Bez urážky, paní policajtko, ale je to tak. Totální kravina.“

„Kdo je ten pán?“ zeptala se seržantka, která zjevně nesouhlasila s Philovým vyhodnocením situace.

Paul zvedl ruce v uklidňujícím gestu. „Omlouvám se, seržantko, už bude zticha. Tohle celé je jedno velké nedorozumění. Jsem si jistý, že Bunny si jen na pár dnů někam vyrazil.“ Jako třeba na obrovský flám, dodal v duchu. „Pevně věřím, že se brzy zase objeví. Není třeba panikařit.“

„No, tak doufám, že máte pravdu. Než se tak stane, tak jste v pojistce uvedený jako řidič tohoto vozu, že?“

„Ne, panebože, to ani náhodou,“ odvětil Paul.

Seržanta Geraghtyová prolistovala pár stránek ve svém bloku. „Jste Paul Mulchrone, že?“

Paul přikývl.

„Tak jste uvedený v pojistce jako řidič tohoto vozu.“

Paul a Phil na sebe vyděšeně pohlédli. Pokud věděli, tak Bunny za celou dobu, co to auto měl, dovolil pouze dvěma lidem, aby do něho jen sedli. Při představě, že by dovolil Paulovi, aby ho řídil, zůstával rozum stát.

„Aha,“ vzpamatoval se Paul, „tedy, no… Jsem si jistý, že se Bunny brzy vrátí a odjede s ním.“

„Je mi líto, ale je potřeba s ním odjet teď. Nemůže tady stát ani o den déle.“

„To chápu,“ odvětil Paul, „ale nemám od něho klíče, ani…“

Zarazil se, neboť seržantka mu klíč podala. „Omlouvám se, ale očividně jsem to nezmínila. Vozidlo bylo objeveno odemčené, s klíčem v zapalování.“

Paul se podíval na klíč, pak na auto a poté, proti své vůli, na stezku vedoucí na útesy.

„Takže,“ pokračovala seržantka Geraghtyová, „byl už někdy dříve pohřešovaný?“

KAPITOLA 5

O ŠESTNÁCT LET DŘÍVE

PÁTEK 4. ÚNORA 2000

Tara Flynnová vzhlédla ke dveřím hospody, jimiž někdo zacloumal. Podle toho, jak se dnešní den vyvíjel, bude palec u nohy, který si ráno nakopla o noční stolek, možná tím nejmenším problémem. Včera poslala jejich uklízečku na mateřskou. Vzhledem k tomu, jak tam Ralinka pracovala, tedy s přimhouřením obou očí a výplatou na ruku, jí v podstatě dala pár set euro za to, že přestane chodit do práce. Tara byla zástupce manažera hostince U O’Hagana, což znělo dobře, pokud člověk nevěděl, že hospoda zaměstnává jen dvě další osoby, které mají navíc stejnou funkci jako Tara. Spousta náčelníků, ale žádní indiáni, jelikož Dickie byl hlavní zástupce manažera a Ricardo vedoucí zástupce manažera. Nikdo přesně nevěděl, který z nich tomu vlastně šéfuje. Paní Fionnuala O’Haganová, vdova po zakladateli hostince Martinovi O’Haganovi, byla géniem na poli lidských zdrojů. Předpokládala, že když dá člověku funkci, ten pro ni udělá i to, o čem by si jinak mohla akorát tak nechat zdát. Tara sklouzla pohledem na mop, s nímž už skoro hodinu nadšeně stírala podlahu hospody; ta bláznivá stará mrcha měla zjevně pravdu.

Tara zde začala pracovat teprve před dvěma měsíci poté, co velkolepě vybouchla při studiu sociologie. Neměla pravomoc poslat Ralinku na mateřskou, ale neměla ani svědomí, které by jí dovolilo tam jen tak stát a ještě chvíli se dívat, jak žena v pokročilém těhotenství stírá s mopem v ruce podlahu. Představovala si, jak chudince holce praskne voda a ona sama ji setře, načež se zdvořile omluví a nasedne na autobus do porodnice. Takže teď Taře k mnoha dalším pracovním povinnostem přibylo neplacené uklízení. Bylo jí to ale jedno, protože tam pracovala jen dočasně, než si našetří na cestu do Austrálie.

Dveře se zatřásly ještě silněji; trpělivost mongolské hordy čekající venku zjevně slábla.

„Chvilinku,“ řekla Tara, sundala si zástěru, zasunula kbelík do rohu a vedle něho opřela mop. Věděla, kdo je venku. Sama ji zavolala. To však neznamená, že se jejího příchodu neobávala. Jak šla ke dveřím, rozeznávala za mléčným sklem tu zlověstnou postavu. Stěží sto padesát čísel na výšku, zabalených ve vroucím vzteku a otřesném růžovém kabátě z PVC.

„Proč to sakra trvá tak dlouho?“ ozval se hlas z druhé strany dveří.

„Už jdu,“ odvětila Tara a odsunula vrchní i spodní zástrčku.

Nestačila dveře ani zcela otevřít a Mavis Chambersová byla uvnitř. Téměř sedmdesátiletá a hypoteticky v důchodu, většinu svého života prodávala ryby ve stánku na Moore Street a při tom vychrlila deset dětí a zabila tři manžely. Nešlo o skutečné vraždy, jak se k Taře doneslo, ale přinejmenším dva z nich ke konci smrt určitě uvítali. Bezpochyby to byla nejděsivější osoba, jakou Tara v životě potkala. Používala parfém v nadměrných dávkách, což byl asi přetrvávající zvyk z doby, kdy trávila šest dnů týdně mezi rybami.

Mavis dala na jeden tah celou druhou polovinu cigarety a pak skrze kouř zachraptěla: „Kde je?“

„Poslyšte, hlavně v klidu. Vyspává to. Nebyl zrovna v nejlepším stavu.“

To bylo velice mírně řečeno. Když Bunnyho našli, odhadovali, že strávil na opileckém tahu již několik dnů. Pár chlapů ho objevilo u doků, ožralého jako dogu, jak tam řve na proplouvající lodě. Přestože byl zlitý pod obraz, stále dokázal Dickiemu uštědřit ránu, po níž mu zůstal mohutný monokl. Přinesli ho sem, protože alternativou ke skladu v hostinci byla vězeňská cela, kde by policejní detektiv vypadal poněkud trapně. Ne že by se tím Bunny musel nějak trápit; policie byla ve srovnání s Mavis brnkačka.

Za Mavis vlétli dovnitř dva malí kluci, její vnuci, s tvářemi umazanými od čokolády, a pokračovali v pošťuchování, aniž vnímali okolí.

„Dávejte pozor, kluci,“ okřikla je Tara, „podlaha je ještě mokrá.“ Jsme v centru města, jak si u všech čertů dokázali zablátit boty?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Den, který nikdy nepřijde.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.