Ježíš – vnitřní učitel

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Laurence Freeman

Ježíš – vnitřní učitel – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Laurence Freeman

Ježíš

vnitřní učitel

Vyšehrad

Laurence Freeman

Ježíš

vnitřní učitel

Na obálce: Příběh stvoření – detail, okno z barevného skla od Siegera Koedera v kostele svatého Bartoloměje v Leutershausenu, autor Zvonimir Atletic

Vydání podpořilo Světové společenství pro křesťanskou meditaci v České republice,

www.krestanskameditace.cz

The World Community for Christian Meditation

www.wccm.org

Jesus: The Teacher Within

Copyright © Laurence Freeman OSB 2000

Translation © Barbora Svobodová, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7601-247-9

ISBN e-knihy 978-80-7601-266-0 (1. zveřejnění, 2020)

Věnováno Rosie

Slovo k českému čtenáři

Knihu Laurence Freemana doprovází úvod Jeho Svatosti dalajlamy i úvod samotného autora, proto mi dovolte, abych na žádost vydavatele připojil jen několik slov pro české čtenáře. V českém prostředí Laurence Freeman ovšem není neznámý. Vyšlo zde už několik jeho knih, bratr Laurence také osobně navštívil naši zemi, má v České republice řadu osobních přátel – mezi ně se snad smí počítat i autor těchto řádek – a také oddané žáky, pěstující a vyučující jeho metodu kontemplace. Touto knihou se však Laurence Freeman představuje nejen jako zkušený učitel určité tradice křesťanské spirituality, žák Johna Maina, nýbrž i jako teolog – jako teolog, jehož výklad křesťanského učení nestojí pouze na racionální spekulaci, nýbrž stále čerpá z duchovní zkušenosti, jak ze své osobní, tak také z pokladů křesťanské mystiky, z mnišské spirituality včetně moudrosti Otců pouště a také hojně, odvážně a tvořivě i ze spirituálních zdrojů Dálného Východu.

Švýcarský teolog Hans Urs von Balthasar, jeden z největších křesťanských myslitelů dvacátého století, kdysi napsal, že největší tragédií křesťanských dějin byl rozchod teologie se spiritualitou ve vrcholném středověku. Spiritualita se tehdy stáhla do klášterů a teologie se stala akademickou disciplínou na univerzitách. Jakkoliv tento provokativní výrok můžeme poukazem na spirituální – tedy nejen intelektuální – hloubku mnoha velkých středověkých univerzitních teologů označit za zjednodušený, přece jen bychom mu neměli upřít určité pravdivé jádro. O teologii od vrcholného středověku už nelze tak jednoznačně prohlásit, že život modlitby (lex orandi) předchází a napájí intelektuální reflexi víry (teologii), se stejnou intenzitou, jako tomu bylo v době patristiky, zejména patristiky řecké. Byť i na středověkých univerzitách je hlásána zásada, že můžeme druhým předat jen to, co jsme dříve učinili předmětem kontemplace (contemplata alliis tradere), důraz na rozum v pozdějším vývoji scholastiky zastiňuje mystickou zkušenost.

Jistě: ještě teologie Tomáše Akvinského – nejen jeho velkého nástupce na pařížské katedře Mistra Eckharta – je těžko myslitelná bez vlivů Pseudodionysia Areopagity a celé tradice „negativní teologie“, vyrůstající z mystické zkušenosti, z docta ignorantia, z pokorného zmlknutí před nezměrným tajemstvím božství. Ovšem na mnohých, kteří se později zaklínali dědictvím svatého Tomáše, už můžeme pozorovat, že ke své i naší škodě vědí o Bohu už „příliš mnoho“. Ztrácejí se v labyrintech sylogismů a v lomozu apologetických soubojů už hůře slyší tichý vánek posvátných tajemství, vůči nimž jsou všechny metafyzické systémy – jak poznal a vyznal Tomáš Akvinský na sklonku života – jenom prázdná sláma.

Pokud k velkým úkolům dnešního křesťanství patří překonat toto odcizení mezi akademickou teologií a spiritualitou, pak bychom měli knihu Laurence Freemana o Ježíšovi s úctou zařadit mezi plody snah o opětné stavění mostu mezi těmito dvěma světy. Freemanova christologie zřetelně vyrůstá ze spirituality. Jak bylo řečeno, autor čerpá z mnoha různých zdrojů a neváhá se rozdělit i o osobní zkušenosti z vlastní duchovní cesty zrání.

Čtenáři této knihy mohou ocenit nejen neotřelý jazyk, nýbrž i originální, místy překvapující a provokující nové chápání tradičních témat, jako jsou hřích a odpuštění, modlitba, spása, kříž a vzkříšení. Při četbě Freemanovy knihy jsem si kladl otázku: je to jeden z mnoha „úvodů do křesťanství“, anebo je to „četba pro pokročilé“? Došel jsem k názoru, že tato kniha – jako jedna z mála – může splnit oba úkoly. Mnoho lidí v dnešním světě postrádá zcela základní poučení o křesťanství; to platí nejen o situaci v České republice po desetiletích systematického vytěsňování náboženských témat z veřejného prostoru a po následných desetiletích, v nichž se církvím příliš nepodařilo vyvrátit staré předsudky a stereotypy (ba někde je nepřesvědčivá církevní podoba křesťanství ještě spíše posílila). Ve Freemanově knize o Ježíšovi takové uvedení do samotného jádra křesťanství – do christologie, učení o Ježíši Kristu – může přemýšlivý čtenář jistě najít a ocenit.

Avšak také ten, kdo se v křesťanském prostředí pohybuje po desetiletí – a možná je už tradiční církevní mluvou unaven a přesycen – může i témata, o nichž vyslechl množství kázání a přednášek a přečetl řadu knih, spatřit v novém světle a v novém kontextu. Přemýšlivý a pozorný čtenář dostane prostřednictvím této knihy řadu zajímavých informaci a intelektuálních podnětů, tak i podnětů pro duchovní život, pro kontemplaci.

Přeji této knize v českém prostředí mnoho vnímavých čtenářů.

Tomáš Halík

červen 2019

„Nejsou ze světa, jako ani já nejsem ze světa.“

Ježíš (Jan 17,16)

Předmluva

Je to již více než čtyřicet let, co jsem byl jako mladý muž nucen opustit svou rodnou zem. Od té doby přibývá utrpení, jemuž čelí tibetský lid, a jako jeho vůdce se stále potýkám s bezpočtem potíží. Často však člověk i v těch nejtemnějších dobách narazí na nečekaný přínos. Jedním z největších obohacení života v exilu pro mne byla příležitost spřátelit se s lidmi z mnoha končin světa. Nalezl jsem přátele mezi následovníky různých duchovních tradic, díky nimž jsem pochopil nejen to, že si všechna náboženství kladou za cíl pomoci nám, abychom se stali lepšími bytostmi, ale že to také skutečně dokážou. Navíc jsem učinil zkušenost, že když překročíme své pochybnosti a vzájemnou nedůvěru a budeme k sobě přistupovat s respektem, můžeme se od sebe mnohému naučit.

Nejsem nicméně stoupencem pokusů sjednotit naše rozličné tradice do jedné. Pevně věřím, že je zapotřebí různých náboženství, jelikož jedna jediná tradice nemůže uspokojit potřeby a mentální dispozice všech lidí v obrovské šíři jejich rozmanitosti. Také si nemyslím, že by lidé měli jen tak opouštět náboženství, v němž vyrostli. Spíše potřebujeme pochopit, čím se naše rozmanité tradice liší, a rozpoznat hodnotu a potenciál každé z nich. Věřím dokonce, že zkušenost vnitřní transformace v rámci naší vlastní duchovní cesty nám mimo jiné pomáhá ocenit hodnotu jiných tradic a nevnímat pouze vzácnou výlučnost své vlastní.

Ačkoli nejsem odborník na křesťanské učení a jeho písma, má setkání s bratry a sestrami křesťanského vyznání ve mně posílila přesvědčení, že naše duchovní snahy mají mnoho společných prvků. Je mi proto ctí, že jsem byl požádán svým dobrým přítelem, otcem Laurencem Freemanem, abych několika slovy na úvod přispěl k vydání této knihy.

Jako buddhistický mnich obdivuji hluboký křesťanský smysl pro společenství a sociální zodpovědnost. Je inspirující vidět jeho praktické projevy v podobě oddané práce tolika křesťanských řeholníků a řeholnic v oblasti vzdělávání, zdravotní péče, pomoci chudým a podobně. Tento aspekt praktického soucítění je cosi, co se neustále snažím podporovat mezi mnišskými komunitami tibetského buddhismu.

Mezitím řada mých křesťanských bratří a sester, zejména pod vedením takových osobností, jako byl Thomas Merton či John Main, začlenila do svého každodenního života praxi meditace. To má veliký význam, protože jak věřím, současné zapojení modlitby, meditace a kontemplace do každodenní praxe přináší mocné účinky. Budeme-li se méně zaměřovat na budování velkých náboženských chrámů ve vnějším světě a více na budování chrámů dobra v sobě samých, spíše tak naplníme pravý smysl duchovní praxe, kterým je pomáhat lidem k dosažení vnitřní proměny. Když meditujeme, naše neukázněná, roztříštěná mysl se může ukáznit, soustředit a dozrát vnitřním porozuměním.

Někteří křesťané, jimž je tato praxe cizí, se mohou ptát, jak jim může meditace pomoci na jejich duchovní cestě. Duchovní tradice, které se rozvinuly například v Indii, kde se meditace těší velké úctě, používají jednu metodu koncentrační meditace za účelem dosažení klidu a soustředění mysli a jinou, více analytickou metodu, k získání hlubšího pochopení. Křesťanské učení klade velký důraz na lásku. Když zaměříte svou meditaci tímto směrem, můžete použít příkladu samotného Ježíše Krista a rozjímat nad tím, jak žil, jak usilovně pomáhal druhým lidem, jak byl plný soucítění, velkorysosti, trpělivosti a odpuštění. Jakmile takovým rozjímáním dosáhnete jisté hloubky pochopení, můžete na ně s klidem a soustředěním zaměřit svou mysl. Takto postupně dosáhnete hluboké a důvěrné znalosti kvalit objektu, který si zvolíte pro svou meditaci.

Meditace proto znamená rozvinout v sobě pozitivní vlastnosti, jež k nám, jak se domnívám, přicházejí přirozeně. Podle křesťanského učení mají všichni lidé stejnou božskou podstatu. Věřím, že naše základní lidská přirozenost vrozeně tíhne k soucítění, lásce a tvořivosti. Naše pravá přirozenost je mírná a laskavá, nikoli agresivní a násilná, a právě tuto základní přirozenost a její kvality lze v sobě odhalit či probudit s pomocí meditace.

Křesťanská tradice již po dva tisíce let přináší inspiraci a útěchu milionům lidí na celém světě. Důležitou okolností přitom je, stejně jako v případě buddhismu, jakým způsobem život jejich mistrů zakladatelů, Ježíše Krista a Buddhy, osvětloval a ztělesňoval to, čemu učili. Z příběhu Ježíšova života na nás opakovaně září jeho hluboká láska a soucítění, jeho velkorysost, trpělivost a odpuštění, právě ty kvality, k jejichž pěstování vybízí své následovníky. Patrně stejný význam má také to, jak z jeho příkladu můžeme pochopit, že duchovní růst vyžaduje oddanost a odevzdanost, schopnost snášet těžkosti a zůstat věrný svým zásadám.

Otec Laurence napsal tuto knihu, Ježíš vnitřní učitel, jako hluboce věřící křesťan. Dělí se v ní o svou vlastní zkušenost toho, jak vztah k Ježíši Kristu a jeho učení, ve spojení s meditací, dokáže vnášet světlo do duchovního života. Všechny tyto otázky sám hluboce promýšlel a současně se aktivně podílel na řadě mezináboženských setkání, například na seminářích Dobré srdce či Cesta pokoje. Za jeho iniciativu v tomto směru jsem mu obzvláště vděčný, jelikož v dialogu mezi buddhistickou a křesťanskou tradicí spatřuji ohromný potenciál pro vzájemné obohacení, obzvláště v oblasti etiky a duchovní praxe, například takových praxí, jež směřují k rozvíjení lásky, soucítění, meditace a trpělivosti. Jsem přesvědčen, že zde čtenáři, zvláště ti, kteří usilují o osobní proměnu a vnitřní mír, naleznou mnoho podnětů k zamyšlení a uplatnění ve své každodenní praxi.

Dalajlama

15. června 2000

Úvod

Víra a zkušenost. Víra, nebo zkušenost? Napětí mezi těmito dvěma póly dnes vede mnoho lidí k nešťastné polarizaci jejich vlastní duchovní cesty. Spolu s velkým zájmem o spiritualitu bohužel panuje velký zmatek v chápání jejího smyslu. Průzkumy veřejného mínění ukazují, že se raději označujeme za lidi spirituální či duchovní než zbožné. Mohlo by to být tím, že si duchovnost spojujeme se zkušeností, zatímco náboženství s vírou? Jestliže zkušenost dodává člověku větší autenticitu, cítíme, že je lépe být duchovní než zbožný.

Tento pohled má své oprávnění. Zaprvé zakladatelé velkých náboženství sami sebe nejspíš vůbec nevnímali v tomto smyslu, přestože byli současně hluboce zbožní i duchovní. Zadruhé se nezdá, že by dnešní náboženští vůdcové, s několika pozoruhodnými výjimkami, jako jsou například papež či dalajlama, dokázali druhé inspirovat. A zatřetí je odvěká tendence organizovaných náboženství splynout s kulturou a bojovat s druhými čímsi mimořádně nepřitažlivým ve světě, který si tak vysoce cení globalizace a tolerance.

Problém je, že víru a zkušenost nelze tak jednoduše stavět proti sobě. Víra je více než jen přesvědčení, dogma či systém náboženských doktrín. Zkušenost je více než jen dobré či špatné rozpoložení, jež mi to či ono přináší: je to celoživotní cesta, na níž se stáváme plně tím, kým můžeme být, tím, kým skutečně jsme. A ani nad náboženstvím nelze lehce mávnout rukou. Nemůžeme být opravdu duchovní, pokud nám chybí možnost setkávat se s druhými na téže cestě a společně se vztahovat k těm, kdo šli po této cestě před námi. I tradice je formou jak víry, tak zkušenosti.

Ježíš hraje nepostradatelnou úlohu na cestě k jakékoli autentické spiritualitě. Přestože většina lidí má nějaký problém s církví – včetně většiny věřících – osoba Ježíše je jedním ze stabilních majáků vedoucích lidstvo ze zmatku sobectví, zoufalství a násilí k vyšším cílům, jež si před sebe neustále klade, totiž k laskavosti a klidu ducha. Dnešní setkávání Východu a Západu a vzájemné zkoumání našeho duchovního dědictví s dosud nevídaným přátelským postojem nás povzbuzuje znovu se zamýšlet nad pravým smyslem, cílem a identitou našich duchovních tradic. Možná by konflikt mezi vírou a zkušeností, který dnes panuje v mysli lidí, pomohlo zmírnit, podaří-li se nám znovu objevit základní jednotu a jednoduchost v jádru učení, jež nám zanechali zakladatelé našich jednotlivých tradic.

Výchozí bod takového zkoumání je pro křesťany zjevný. Je jím ona ústřední otázka evangelia, kolem níž se točí celá identita křesťanského učedníka: otázka, kterou nám klade sám Ježíš: „A za koho mě pokládáte vy?“ Tato kniha v podstatě rozeznívá variace na toto téma. Duchovní čtení, lectio, této otázky předchází zkoumání dalších zásadních náboženských oblastí: otázky historické reality Ježíše, role zkušenosti a víry při čtení písma, podstaty osobní konverze a pojmenování vlastní náboženské identity, problematiky vnitřní cesty. A tím vším se navíc jako zlatá nit vine univerzální pochopení, že nemůžeme poznat nic, natožpak Boha, aniž bychom poznali sami sebe.

Rád bych podotknul, že tato otázka má velký význam nejen pro křesťany. Ti, kdo následují jinou tradici, ale v křesťanství mají své kořeny, si často mohou nést negativní zátěž, neporozumění, a dokonce pocity viny, od nichž je tato otázka může osvobodit. Odpověď na Ježíšovu otázku ze strany upřímného vyznavače jiného náboženství, jak ukazuje dalajlamova odpověď, může být zdrojem velkého světla pro všechny i pomocí při rozvíjení dialogu, tak důležitého pro třetí tisíciletí. Ve skutečnosti však ani mnozí křesťané nikdy vážně a osobně nenaslouchali této otázce. Učiní-li tak, hluboce se tím posunou v chápání sebe samých, jakož i v poznání toho, kdo je on. Tato otázka v nás probouzí potřebu ztišit se a být pozorný, což je předpoklad každého naslouchání. Lépe díky ní také oceníme ušlechtilé snahy minulosti – občas nazývané ortodoxie – reagovat adekvátně na otázku, jejíž plnou odpověď v sobě skrývá jedině hluboká, vírou prodchnutá zkušenost Ducha.

Ať se člověk sebevíc snaží o objektivní přístup, při úvahách o Ježíši může stěží zůstat naprosto neosobní. Rád bych proto šel příkladem a podělil se o některé své osobní zkušenosti, jež mne vedly k napsání této knihy. První z nich má patrně více „zážitkový“ charakter, jako jednorázová událost. Druhá je spíše proces víry, dlouhá a spletitá cesta. Jde o to, že obě tyto zkušenosti, zdá se mi, vyjadřují tutéž osobní skutečnost nezměrné velikosti a bohatství, již nazýváme Ježíš.

Krátce nato, co jsem se stal mnichem, jsem se soužil nad tím, jak zacházím se svým životem. Ptal jsem se, kdo proboha vlastně je či byl ten Ježíš a zda církev a všechna břemena, jež s sebou vláčí, není jen obrovský kolektivní sebeklam. Zda sama křesťanská víra představuje dostatečný důvod pro mé podivné a nepochopitelné rozhodnutí stát se mnichem. Bylo to zoufalé, nikoli zvídavé tázání. Nebyl jsem v depresi, prožíval jsem muka. V sázce byl můj život, to, zda ho promarním, nebo ho budu skutečně investovat.

Jednoho večera, poté co jsem si četl v evangeliu a právě odložil knihu, abych rozjímal a modlil se, byl jsem náhle zaplaven zkušeností, kterou bych tehdy nedovedl nazvat jinak než jako zkušenost chvály. Náhle a bez zjevného důvodu jsem byl vtažen do proudu nespoutané chvály a viděl, že směřuje k osobě Ježíše a současně skrze něj přichází. V tu chvíli jsem věděl, že se tak děje v samém srdci světa – či přinejmenším všeho, co jsem pod tímto pojmem chápal. Tato chvála nebyla vůbec formální, ale naprosto extatická, spíše rokový koncert než bohoslužba v kostele. Nesla však v sobě tak hluboký řád a harmonii, jaký si jen člověk dokáže představit. Slova Nového zákona „jemu budiž sláva, čest a chvála“, jež mi do té doby připadala zcela bezobsažná, teď vyjadřovala účast na vzkříšeném Kristu „ve slávě“, na níž má podíl každá vnímající bytost. Ačkoli jsem cítil, že Ježíš je středobodem celé této oslavy, zaplavilo mne přesvědčení, že se týká všech a všeho. Kdesi je právě v plném proudu velká party, na niž má přístup úplně každý a která nikdy neztratí šťávu. Nalézt to místo a cestu, kudy se tam co nejrychleji dostat, mi připadá jako dobrý způsob, jak strávit svůj život. Tato ojedinělá, pro mne „nezapomenutelná“, zkušenost časem odezněla. Dnes už na ni moc nevzpomínám. Cítím však – snad je to jeden z aspektů víry – že to, co mi tehdy odhalila, je zde stále, v plné síle, a dokonce se to stále prohlubuje.

Druhý, odlišný způsob setkání s Ježíšem, se udál prostřednictvím třetí osoby. Můj učitel John Main byl silná osobnost. Svou sílu nikdy nepoužíval k ovládání druhých, k tomu, aby měnil jejich přesvědčení nebo chování. Avšak každý, kdo pobýval v jeho blízkosti, musel být nutně ovlivněn tím, čemu on sám věřil a jak jednal. Když jsem zahájil svůj duchovní výcvik pod jeho vedením, mým bezprostředním cílem nebylo dobrat se hlubšího poznání, kdo je Ježíš. Možná v dlouhodobějším horizontu ano. V tu chvíli jsem však potřeboval začít řešit své vlastní problémy a lépe poznat sám sebe. Mohl jsem nicméně pozorovat, jak zásadní roli v životě Johna Maina Ježíš hraje, a to nejen jako náboženský symbol. Začal jsem vnímat, jak Ježíš žije přímo v jeho osobě, jak je v něm živě přítomen skrze osobní vztah, který byl skrytý (tajemný), avšak nikoli tajnůstkářský. Možná právě proto mělo na víru jeho posluchačů tak hluboký dopad, když jej slyšeli číst Písmo a hovořit o něm. Z jeho slov vycházela autorita jeho vlastní zkušenosti. John Main však pochopitelně nemluvil a nepřemýšlel o Ježíši neustále. Některým řeholníkům dokonce připadal až trochu neuctivý a světský. Čas od času jsem však mohl s úžasem zahlédnout hloubku, niternost a opravdovost jeho vírou prodchnuté zkušenosti. Jak těchto vhledů v oněch letech mého formování přibývalo, přitahovaly stále více moji pozornost. Možná se právě takto vlastně předává každá víra. Zpočátku jsem si s těmito postřehy moc nevěděl rady. Připadalo mi, že sám tuto zkušenost nemám. Ale nebyl jsem si tak úplně jist. Řešil jsem stále, co bych měl dělat, a otázku, do jaké míry je Ježíš skutečný, jsem zatím odkládal.

John Main zemřel, když mu bylo padesát šest let. Budoucnost jeho snah o šíření křesťanské meditace, skrze malé společenství, jež vytvořil, byla velmi nejistá. Nevěděl jsem, jak dál. Jen jedním jsem si byl jist, a to že musím pokračovat v meditaci. Byl jsem připraven na možnost, že všechno, na čem John Main pracoval, skončí v troskách. To, co se pak stalo, v podstatě odráželo zkušenost Vzkříšení, jak ji prožívalo společenství raných křesťanů. Rozmach komunity meditujících v následujících letech připomínal událost Letnic, vytrysknutí nového života uvnitř prvotní církve. Bylo to také období bouřlivé, každopádně vývoj událostí překračoval možný vliv zúčastněných osob. Tím nehodlám říct, že zrození tohoto společenství znamenalo vznik nové církve. Ve skutečnosti tomu bylo právě naopak. Šlo spíše o obnovu církve stávající. Poznal jsem tak, že po každé smrti následuje vzkříšení. V každém vzkříšení je cosi univerzálního. Zkušenost jednotlivce je součástí větší skutečnosti. A tak rozmach celosvětového společenství meditujících byl pro mne další zkušeností neuchopitelného, ale nepominutelného Ježíšova tajemství. Nebyly to jen nějaké konkrétní jednotlivé zážitky, spíše jako by se otevírala jakási jedna jediná širší zkušenost. Byla osobní, ale způsobem, který zároveň odhaloval iluzornost naší představy o jednotlivci jakožto izolované a autonomní jednotce. Vyrůstala částečně z onoho vztahu s Ježíšem, který jsem pociťoval v přítomnosti Johna Maina a v jistém směru se jej sám účastnil.

Když jsem pak v následujících letech viděl, jak se dílo, jež za sebou zanechal, postupně rozrůstá, proměnilo to mé vnímání vztahu mezi živými a mrtvými. Pro každého, kdo by rád přemýšlel nad tím, kdo je Ježíš, představuje otázka našeho vztahu s mrtvými důležitý most. Na vývoji dosud mladinkého společenství křesťanské meditace mohl člověk pochopit cosi z příslibu, který zanechal Ježíš svým zdrceným učedníkům. Jeho smrt neznamená, že je opouští, jak se jim zpočátku zdálo. Bude „s nimi až do skonání věků“. Také mi začalo docházet, že to, co obohacuje lidské srdce, není nikdy výlučné. Je možné se o to dělit s druhými a také je třeba se o to dělit. Díky druhým lidem, kteří se mnou sdíleli svou vlastní duchovní cestu, včetně svých otázek, pochybností, vhledů a opravdovosti, mi bylo dáno vnímat, jak Ježíšův život působí v nich, jak je učí a vede se soucitnou osobní přesností. Většinou jsem si tuto pravdu, že nás Ježíš nikdy neopouští, uvědomoval mnohem více právě na životě druhých než zkoumáním své vlastní zkušenosti.

My, lidé, si vždy budeme vyprávět příběhy. Tím, že vyprávíme o svém životě, se jej snažíme pochopit. Podobně k nám také otázka, kdo byl Ježíš, prvně přichází skrze příběhy, jež nazýváme evangelia. Jsem vděčný, že jsem s nimi mohl vyrůstat: na těchto příbězích je úžasné právě to, že oslovují dítě i dospělého. Zamiloval jsem si je, díky čemuž mne pak nemohl odradit ani trochu suchý dogmatický přístup k víře. Ježíš, jak jsem jej znal z příběhů, byl pro mě vždy živější než katechismus. Tato kniha je tedy prostě jiný způsob vyprávění jednoho prastarého příběhu. Příběhu, jenž patří všem lidem, a tudíž s každým dalším vyprávěním nově ožívá. Jeho nejhlubší smysl tkví právě v jeho bezprostředním účinku, nikoli ve výkladu, jemuž prý máme věřit. Zároveň však tento příběh tvoří nedílnou součást tradice, která dnes žije svým vlastním životem.

Když jsem psal tuto knihu, pomáhaly mi vzpomínky na jeden drobný, leč pro mne silně nabitý prvek mé osobní historie: malý ostrůvek v zálivu Bantry Bay, na jihozápadním pobřeží Irska, odkud pocházela moje maminka a její předci. Doufám, že souvislost mezi těmito vzpomínkami a mým pokusem pochopit Ježíše ve světle současné spirituality a jejího problému s vírou a zkušeností se postupně ozřejmí. Snad knize dodá na čtivosti a pomůže nasvítit onen subtilní vztah mezi imaginací a skutečností, příběhem a pravdou, minulostí a současností.

Maminko, jaký byl vlastně ten Bere Island? Mé otázky probudily matčiny vzpomínky a spolu s tetami (strýcové se jen zřídka kdy dostali ke slovu) se pustily do vyprávění. Dostalo se mi mnoha odpovědí, jež vycházely ze vzpomínek, které stále znovu oživovalo jejich vypravěčské umění. Když jsem se ptal na Ježíše, zřídka kdy jsem se setkal s toutéž hloubkou a živostí. Cítil jsem, že odpověď na tyto otázky nenajdu v katechismech, ale v lidech, kteří působili dojmem, že Ježíše opravdu znají. A postupně jsem se také sám učil naslouchat otázce, s níž se on obracel na své učedníky.

Skutečnost, stejně jako smysl dobrých příběhů, se neustále rozvíjí. Žádná odpověď není nikdy konečná. Proto také můžeme vnímat bolest ze ztráty jako podmínku růstu. Když jsem nakonec sám navštívil Bere Island, musel jsem opustit onu pohádkovou představu, kterou jsem si o něm vytvořil. Slyšel jsem také jiná vyprávění rodinných příběhů, jež podkopala hezčí verze, které jsem znal z dětství. Přesto však se v době, kdy jsem Bere Island poznal již jako dospělý muž, jeho lákavá a magická krása – právě tak jako víra – nevytratila, spíše jen posunula dál. Jakýmsi podivně obdobným způsobem se po celý čas mého života tiše rozvíjí a stále prohlubuje tajemství samotného Ježíše.

1. Klíčová otázka

Bájná Atlantida, ztracené údolí Šangri-la, Ostrov pokladů ani svět Sherlocka Holmese neměly pro mne v dětství takové kouzlo, jako ostrov Bere Island ležící v zálivu Bantry Bay v irském hrabství Cork. O jeho zeměpisné poloze ani skutečném životě jeho obyvatel jsem toho mnoho nevěděl, přesto jen málokteré místo rozněcovalo mou fantazii se stejnou silou.

Na západním pobřeží tohoto ostrova se v roce 1916 narodila moje maminka. V osmnácti letech odešla do Anglie, provdala se za Angličana a do svého rodiště se znovu podívala až za půl století, když jsem ji tam vzal nedlouho před její smrtí. Onen poměrně krátký úsek života, který zde ona a deset jejích sourozenců prožili, však na ně měl hluboký a trvalý dopad. Formoval jejich představivost a utvářel jejich charakter. Bylo to jakési lůno, či kotel, ve kterém se zrodily mýty, legendy, příběhy a symboly, jež pomáhaly jim a později i jejich dětem formulovat smysl vlastního života. Vědomí, že jsem příbuzným irských králů, mne naplňovalo hrdostí, dokud jsem se nedozvěděl, kolik těchto králů ve skutečnosti bylo. Příběhy a legendy spjaté s ostrovem, irskou historií a zejména s klanem O’Sullivan Beare oživovaly naše rodinná setkání na pěti kontinentech světa.

Během dětství stráveného v Londýně jsem si tak o Bere Islandu i o celém Irsku vytvořil úžasné představy. Ostrov se stal osobním mýtem, v němž fakta ani časové souvislosti nehrály roli. Snil jsem o tom, že se tam jednou podívám, což se mi splnilo v jedenácti letech, se zničujícím dopadem. První zklamání přišlo již během přistání, při pohledu na elektrické osvětlení v ulicích Dublinu. Očekával jsem plynové lampy a kočáry tažené koňmi! Na Bere Islandu, který jsem navštívil o pár dnů později, jsem měl opačný problém. Ostrov byl až příliš primitivní a já tu citelně prožíval svou identitu dospívajícího Angličana.

O mnoho let později, když mi bylo něco přes třicet, jsem se, již jako mnich, na Bere Island několikrát uchýlil, abych zde trávil čas v tichu a modlitbě. Tehdy pro mne nabyl nového významu. Nebylo snadné vidět ho jasně, bez nánosů kulturních mýtů a osobních fantazií. Avšak zkoumání toho, co pro mne ostrov opravdu znamená, mi pomohlo posunout se na dlouhé a pracné cestě k poznání sebe sama. Ocenění vlastních rodových kořenů, ale zároveň nalezení dospělého vztahu k tomuto místu, bez představ a falešných očekávání, změnilo i mne samého.

***

„A za koho mne pokládáte vy?“[1]

Kdo je Ježíš? Tato prostá, nadčasová otázka zní napříč staletími. Také odpověď na ni je prostá, leč nikoli snadná. Pokud se rozhodneme této Ježíšově otázce naslouchat a odpovědět na ni, změní náš způsob života, myšlení a cítění. Vede nás totiž k poznání sebe sama, které nás promění. Na takovou otázku můžeme odpovědět jedině tenkrát, když se my sami staneme dostatečně prostými díky dlouhému a hlubokému naslouchání.

Každá kultura má své vlastní představy o Ježíši, a tak žádná odpověď nebude nikdy konečná. V jedné starořímské vile ze čtvrtého století, která se zachovala v Dorsetu, je k vidění nádherná mozaika, jež na první pohled vypadá jako typický portrét mladého boha Apollóna. Při pozornějším pohledu si však všimnete křesťanského symbolu chí-ró,[2] jenž dokládá, že se jedná o jedno z nejstarších Ježíšových vyobrazení. Řada stavitelů britského impéria devatenáctého století vnímala Boha, a proto i Jeho Syna, jako samu esenci britství. Křest a britské občanství spolu úzce souvisely. V roce 1988 projednával americký Senát návrh na zvýšení dotací pro státní školy na podporu výuky cizích jazyků. Jeden ze senátorů byl proti. Argumentoval tím, že se dnes celý svět učí anglicky, tak proč by měli Američané ztrácet čas studiem jiných jazyků? Svou řeč uzavřel slovy: „Když byla angličtina dost dobrá pro Ježíše Krista, je dost dobrá i pro mne.“[3] To, jak o Ježíši smýšlíme, jak odpovídáme na jeho otázku, je zkrátka kulturně podmíněno.

Veškeré naše představy o Ježíši pramení z našich kulturních kořenů a osobní minulosti. Většina z nás nejsou učenci s hlubokými znalostmi kultury Blízkého východu před dvěma tisíci lety. I kdybychom jimi byli, stále by nás omezoval náš osobní úhel pohledu i podmíněnost vlastní kulturou. Jakmile si ve svých představách vytvoříme nějaký Ježíšův obraz, je lákavé použít ho k propagaci svých názorů a předsudků. Ježíš Kristus, jak si jej představujeme dnes, v naší postkřesťanské a postmoderní době, se značně liší od prostého galilejského Žida, který se narodil za vlády římského císaře Augusta a byl ukřižován z příkazu Pontia Piláta na malém vršku nedaleko opuštěného lomu za branami Jeruzaléma. Za dlouhou historii křesťanství, světově nejrozšířenějšího a materiálně nejúspěšnějšího náboženství, vznikl bezpočet obrazů snažících se vystihnout, kdo je Ježíš a jaký je jeho význam.[4] Z důvodu časové vzdálenosti mezi historickým Ježíšem a Ježíšem našich představ však často dochází k tomu, že se křesťané více zabývají prosazováním svého Ježíše, aby tak podpořili své vlastní morální či společenské názory, než snahou objevit, kdo Ježíš doopravdy je.

Kdo doopravdy je, je přitom mnohem důležitější než to, kým historicky byl.

***

Podle autora Listu Židům je Ježíš Kristus tentýž včera i dnes i na věky.[5]

Jak popsat tuto nadčasovou identitu? Z evangelií jasně vyplývá, že Ježíš se vyhýbal titulům, které příliš úzce definovaly jeho totožnost. Když sám sebe nazýval Synem člověka, občas tím říkal prostě „já, člověk“, jako když poznamenal, že „Syn člověka nemá, kde by hlavu složil“.[6] Avšak samotný tento titul v sobě nese širokou škálu významů a funkcí: od obejití zájmena první osoby až k odkazu na Toho, jenž přijde ve slávě soudit všechny lidi. Za jiných okolností je „Syn člověka“ spojován s mocí odpouštět hříchy a mocí nad sabatem.[7] Tento prostý titul zkrátka rozeznívá mnoho strun. Evokuje postavu proroka Ezechiela, křehkost lidství všech proroků i vizi Danielovu, v níž se kdosi jako Syn člověka (nebo přímo on sám) objevil jako postava oděná nebeskou slávou. V Markově evangeliu Ježíš používá tento prastarý titul, když předpovídá své utrpení a vzkříšení (kapitoly 8–10), což je zde ukázkou toho, jak přímo a soucitně se vztahuje k ostatním lidem. Zároveň se tím objasňuje, proč jej potkal bolestný osud proroků. Avšak ani „Syn člověka“, ani žádný jiný titul, s nímž bývá Ježíš spojován, nedokáže adekvátně vyjádřit odpověď, k níž nás vyzývá jeho prostá otázka.

Zdá se, že si Ježíš evidentně přál, aby o něm lidé přemýšleli. Nikoli jen v zavedených biblických či teologických pojmech, ale z hlediska toho, jaký k němu mají osobní vztah. Ptát se, kdo je Ježíš, znamená hledat, kým je podle mne, pro mne, ve vztahu ke mně. Tak je tomu samozřejmě ve všech mezilidských vztazích. Jak mohu vyjádřit, kdo podle mne jste, a pominout přitom náš vztah? Kým jsem ve vašich očích, vždy zahrnuje můj vztah k vám a to, jak vy vnímáte sebe sama.

Když Ježíš říká, že je Syn člověka, zdůrazňuje tím svůj prostý, avšak hluboce lidský vztah k nám a nás k němu. Tento výraz, inspirovaný tehdejším ustáleným obratem v dané oblasti, také ukazuje, že kdokoli, kdo chce naslouchat jeho otázce, jej musí vnímat s ohledem na jeho kulturní pozadí, má-li číst evangelia skutečně inteligentně. Také křesťané potřebují přistupovat k Písmu s určitou znalostí a inteligencí, aby jejich víra mohla růst. To, že pochopením Ježíše můžeme hlouběji chápat Boha, je dáno právě tím, že náš vztah k Ježíši má základ v jeho lidství. Když zdůrazňujeme lidskou povahu tohoto vztahu, neříkáme tím, že je světský či povrchní, ale směřujeme k objevení plného významu lidství. Jedním z důsledků takového přístupu je, že otázka, kdo je Ježíš, nás vždy dovede ke zkoumání, kdo jsme my sami. Ježíše může znát jen někdo konkrétní. Stejně tak ani Ježíše nelze zredukovat na nějakou abstraktní definici. Ježíš chce, aby jej jiní lidé znali především jakožto lidskou bytost.

Takto klade Ježíš svou otázku v evangeliu podle Lukáše:

Když se o samotě modlil a byli s ním jeho učedníci, otázal se jich: „Za koho mne zástupy pokládají?“ Oni mu odpověděli: „Za Jana Křtitele, jiní za Eliáše a někteří myslí, že vstal jeden z dávných proroků.“ Řekl jim: „A za koho mne pokládáte vy?“ Petr mu odpověděl: „Za Božího Mesiáše.“[8]

Dříve než jako Petr přispěcháme s rychlou odpovědí a zaplníme prostor nějakým pro nás smysluplným pojmem, co kdybychom raději na okamžik mlčeli? V tomto tichu se můžeme zamyslet nad povahou – a silou – otázky, kterou Ježíš klade, prostě jako otázku. Měli bychom si být jisti, že jsme skutečně slyšeli, nač se nás ptá, než se pokusíme odpovědět.

***

Důležité otázky vedou k vnitřnímu tichu.

Hned na počátku své první knihy o meditaci, nazvané Slovo do ticha (Word into Silence), poukazuje John Main[9] na důležitost správně položené otázky, která má větší význam než správná odpověď. Vždy si nejprve ujasněte, nač jste tázáni, než se necháte zmást či okouzlit množstvím rozmanitých odpovědí. Abychom skutečně slyšeli, nač se nás druhý ptá, musíme se zastavit, být pozorní, otázku zopakovat. Otázka má moc změnit svět, jak dokládá John Main na mýtickém příběhu o Králi rybáři z cyklu artušovských legend.[10]

Parsifal, rytíř kulatého stolu, se v něm setkává s Amfortasem, Králem Rybářem, kterému oštěp poranil obě nohy. Král může jen ležet a lovit ryby řece. Jeho země pustne a halí se v ledové mlze. Při svém prvním setkání s Králem Rybářem, kdy také spatří svatý grál, se Parsifal Krále na nic nezeptá. Je to chyba, jejíž důsledek brzy okusí. Jeho selhání ohrozí samu existenci Kulatého stolu, jenž symbolizuje řád světa. Když si Parsifal uvědomí, jakého hříchu se tímto opomenutím dopustil, přísahá, že již nikdy nestráví více než dvě noci na tomtéž místě, dokud znovu nenajde cestu ke Králi a nezjistí, jaký je pravý smysl svatého grálu.

Po pěti letech vysilujícího hledání Parsifal konečně objeví Amfortasův hrad. Jde přímo ke králi, jenž dosud leží v bolestech, a položí mu otázku: „Kdo slouží Grálu?“ V tom momentě se před nimi Grál zjeví. Parsifal padne na kolena a modlí se, aby královo utrpení skončilo. Pak se opět obrátí k Amfortasovi a položí svou druhou otázku: „Co tě trápí?“ V tom okamžiku se Amfortas napřímí, zcela uzdraven. S tím, jak se královy rány opět zacelí, vrátí se život a plodnost do celé země. Stromy rozkvetou, potoky začnou proudit, zvířata vyvádějí mladé. To vše jen proto, že Parsifal položil své otázky: jednu týkající se smyslu života, druhou, která je výrazem soucitného postoje. Příběh se nezabývá správnou odpovědí na ně, pouze bdělým a soucitným způsobem, jakým jsou kladeny. Otázky, které upřímně položeny mohou samy o sobě působit takové zázraky, jsou spásné otázky. Nesmíme je přeslechnout a nechat bez povšimnutí. Mají sílu změnit a obnovit svět.

Vyprávěním tohoto mýtu poukazuje John Main na dilema západní kultury, která dnes tolika lidem připomíná skličující vyprahlou pustinu. Vidíme znečištěné prostředí a stále nestabilnější ekosystém, chronickou úzkost a pocity psychologické izolace, sociální odcizenost života ve městech, stále větší dysfunkčnost rodiny, ostudně se prohlubující propast mezi bohatými a chudými, životní styl, jenž produkuje moře závislostí a trapné zábavy, chabou důvěru v demokratické instituce a manipulativní média, pocity bezmoci a opuštěnosti mezi mladými, chaos v osobní a společenské morálce, nedostatek duchovních autorit a rizika povrchního synkretismu. Pro neklidnou, churavějící duši moderního člověka mohou být proto nadčasové mýty, které nám připomínají ony věčné otázky, spásným podnětem. Jsou to otázky, k nimž se musíme vracet, nikoli s jednoduchou odpovědí, ale s novou vážností. Došli jsme do bodu, jak říká John Main, kdy již nepotřebujeme další odpovědi, diagnózy a rychlá řešení. To, co potřebujeme, je znovu se učit naslouchat, pokorně a hluboce naslouchat spásným otázkám.

***

To neznamená, že spásné otázky jsou samy o sobě magickým řešením. Fungují ale jako spouštěč procesu, který nazýváme spása, to jest vědomého procesu uzdravování a osvobozování se od všeho, co brání radosti, soucitu, tvořivosti. Vysvobozují nás kupříkladu z nadvlády iluzí a předsudků, nutkavých potřeb a fanatismu, strachu z cizinců a pout nenávisti. Spásná otázka není stejná jako jiné běžné otázky. Nežádá si klasickou, racionální, „správnou“ odpověď. Je klíčem k hlubší úrovni zakoušení pravdy. V psychoterapii může správně načasovaná otázka rozetnout letitá psychologická pouta – a proč myslíte, že jste to řekl? Nebo prostě – co to pro vás znamená? Takové otevřené otázky také podstatně napomáhají duchovnímu hledání a mohou ústit v opravdové probuzení.

Otázky, na rozdíl od odpovědí, přitahují a udržují naši pozornost. Jsou neodolatelné jako pootevřené dveře. Odpovědi, zejména ty obalené nánosem dogmatické sebejistoty nebo podávané jako věčná a neměnná pravda, nás brzy začnou nudit nebo svazovat. I ty nejlepší odpovědi mohou působit stejně nevítaně jako dveře přiražené před nosem, pakliže nepřipouštějí alternativní odpověď. Ježíš místo toho, aby přinášel odpovědi a vytvářel pravidla, lidi nabádal, aby dosáhli poznání přímou zkušeností. Kladl jim otázky a vyprávěl příběhy, a tím povzbuzoval své posluchače, aby sami objevili pravdu, poznali skutečnost, a tak byli spaseni. Právě jeho otázky jako magnet přitahují naši pozornost při četbě evangelií. Mnohdy též hbitě odvracejí útoky zaujatých kritiků a staví jim zrcadlo.[11] A především právě tázáním vede Ježíš své učedníky k hlubšímu chápání toho, kdo jsme a kdo je on. Vhled do těchto dvou skutečností tvoří dvě strany jedné mince a jako takový představuje jeho dar lidstvu.[12]

Odpovědi však pro nás často mají záhubnou přitažlivost. Dávají nám totiž pocit, že můžeme pravdu uzavřít do sloganu, dogmatické definice či nějakého exaktního vzorce. „Kolik poschodí má budova Empire State Building?“ Takový dotaz můžeme zodpovědět snadno a jednou provždy. Hlubší otázky však vyžadují naše soustavné a hluboké naslouchání. Filozofie nedělá pokroky, nýbrž se neustále vrací k základním otázkám, jež si kladli už první myslitelé. Tím nechci říci, že pravda je věcí čistě subjektivního názoru nebo že neexistují některé prosté pravdy týkající se dobra a zla (nezabíjej, nelži, pomáhej chudým). Chci říci, že způsob, jakým formulujeme své odpovědi na tyto otázky, se neustále mění. Kardinál Newman (1801-1890), jeden z největších křesťanských teologů, napsal svůj Vývoj křesťanské doktríny (The Development of Christian Doctrine), aby ukázal, že pravdivou odpověď poznáme mimo jiné podle toho, že způsob jejího vyjádření se mění v průběhu času.

Když se přestáváme ptát, umíráme. Otázky si přestáváme klást jen tehdy, když jsme propadli zoufalství nebo nás ovládl sebeklam či pýcha. Přesto neustále sníme o nějakém konečném jednoduchém vzorci, který by vyřešil všechny problémy našeho života. Pokušení podvádět tváří v tvář tajemství života tím, že z něho uděláme pouhý problém, je velmi silné. Proto se lidé neustále domáhají absolutních odpovědí dokonce i na ony spásné otázky. Přitom právě takové otázky maří snahu ega mít ono tajemství pod kontrolou. Správné otázky v nás neustále probouzejí vědomí, že život ve své podstatě není sekulární problém, nýbrž posvátné tajemství. Tajemství nemá řešení. Do tajemství můžeme pouze vstoupit a nechat se jím prostoupit. Na Ježíšovu otázku o něm a o nás samých neodpovídáme diskusí, ale způsobem života. Jeho učedníci také byli zpočátku nazýváni „lidé cesty“.

Proměňující moc otázky vnímají všechny duchovní tradice. Zenová praxe například používá kóan, což je otázka předhozená racionální mysli s cílem zastavit pokusy ega ovládat realitu. Kóan funguje jako klíč, který otevírá vědomí, aby mohlo vykročit z uzavřené racionální úrovně a zakusit pravdu čistě a bez filtrů. Když žák obdrží od učitele kóan, jeho racionální mysl může propadat frustraci a svíjet se vzteky, jak se marně snaží překládat jedno chytré řešení za druhým. Potřeba ega mít skutečnost pod kontrolou se zdá být nekonečná, a to i pro některé rádoby praktikanty zenu. V jednom knihkupectví jsem kdysi zahlédl brožuru se svůdným názvem „Tisíc zenových kóanů – a odpovědi na ně“!

Odpovědi jsou nejnebezpečnější, když se je ego snaží bránit proti širší vizi skutečnosti. Když jsem jako dospělý muž navštívil Bere Island, byl jsem nucen poopravit některé odpovědi týkající se historie naší rodiny, které jsem v sobě od dětství nosil. Vyžadovalo to moji vlastní proměnu, citovou i intelektuální. Také známých ideologických či teologických odpovědí se mnohdy držíme tak, že podléháme dojmu, že jsou to ty jediné správné. A pak jimi ospravedlňujeme vlastní sklon soudit a zavrhovat druhé. I ti nejtolerantnější lidé mnohdy houževnatě lpí na svých názorech. Zaposlouchejte se do jakéhokoli rozhovoru a všimněte si, jak kvapně lidé hájí své odpovědi tím, že útočí na druhé. Snad si pak také uvědomíme, že sami nejsme jiní. Uzavřené odpovědi plodí konflikt a předpojatost. Moudrost a tolerance naopak přicházejí s nasloucháním důležitým otázkám, tím, že je ponecháme otevřené a znovu a znovu se k nim v tichu vracíme.

V minulých dvou tisíciletích nám rozhodně nechyběly odpovědi na onu zkoumavou otázku, kterou Ježíš jednoho dne ve vesnici Betsaida položil svým nejbližším učedníkům: „A za koho mne pokládáte vy?“ Petr, impulzivní vůdce učedníků, se projevil typicky rychlou odpovědí. Je to první zaznamenaná odpověď na otázku, kolem které se dva tisíce let formuje křesťanský život. Byla stručná: „Ty jsi Boží mesiáš.“ Mnoho církevních koncilů následně zápolilo o nalezení vhodné podrobnější formulace. V roce 381 n. l. bylo křesťanské vnímání Ježíšovy božské identity vyjádřeno v nicejském vyznání víry, dále rozšířeném Prvním konstantinopolským koncilem. Je to základní náhled křesťanské víry ukotvený v krédu, které je dnes nejčastěji opakováno věřícími po celém světě při nedělních bohoslužbách. Nicejské krédo, vyjádřené působivým biblickým jazykem, lze použít k nádherné meditaci nad tajemstvím Ježíšovy osoby ve vztahu k biblickému zjevení:

Věřím v jednoho Boha, Otce všemohoucího, Stvořitele nebe i země, všeho viditelného i neviditelného. Věřím v jednoho Pána, Ježíše Krista, jednorozeného Syna Božího, který se zrodil z Otce přede všemi věky: Bůh z Boha, Světlo ze Světla, pravý Bůh z pravého Boha, zrozený, nestvořený, jedné podstaty s Otcem: skrze něho všechno je stvořeno. On pro nás lidi a pro naši spásu sestoupil z nebe. Skrze Ducha svatého přijal tělo z Marie Panny a stal se člověkem. Byl za nás ukřižován, za dnů Pontia Piláta byl umučen a pohřben. Třetího dne vstal z mrtvých podle Písma. Vstoupil do nebe, sedí po pravici Otce. A znovu přijde ve slávě, soudit živé i mrtvé a jeho království bude bez konce. Věřím v Ducha Svatého, Pána a dárce života, který z Otce i Syna vychází, s Otcem i Synem je zároveň uctíván a oslavován a mluvil ústy proroků. Věřím v jednu, svatou, všeobecnou, apoštolskou církev. Vyznávám jeden křest na odpuštění hříchů. Očekávám vzkříšení mrtvých a život budoucího věku. Amen.

Co znamenají tato slova a jak můžeme zakoušet jejich smysl? Můžeme si je opakovaně číst a přemítat o nich někde v knihovně, avšak zcela nový rozměr se nám otevře, když je toto vyznání zpíváno společenstvím věřících během eucharistie. Jeho hluboký význam pak nechápeme pouze rozumem. Cítíme, jak se nás dotýká hluboko v srdci.

A následovaly mnohé další pokusy nalézt jednoznačnou odpověď na Ježíšovu otázku. V roce 451 formuloval Chalkedonský koncil,[13] více než třemi sty pečlivě volenými termíny, svoji odpověď, vyjadřující dogma o dvou podstatách jedné (božské) Ježíšovy osoby: o dvou neoddělitelných, avšak nezaměnitelných podstatách. Klíčové koncily v Niceji a Chalkedonu i následná staletí christologických sporů se uctivě, a mnohdy i neuctivě, snažily onu otázku, za koho považujeme Ježíše, vyřešit jednou provždy. Často během těchto žhavých polemik zapomínali jejich účastníci na podstatně osobní tón a rozměr vzájemnosti, kterým se vyznačuje skutečná otázka, kterou Ježíš položil. Ježíš neříká jen „kdo jsem?“, ale „za koho mě pokládáte vy?“

V reakci na Petrovu otázku Ježíš učedníkům „důrazně přikázal, aby to nikomu neříkali“. Neodmítl Petrovo vyznání víry. Ale důvod, proč jim důrazně nařídil, aby mlčeli, se ihned vyjasní v následující pasáži evangelia. Ježíš spojuje svou otázku s osobní cenou, již musí člověk za učednictví zaplatit. Touto cenou není nic menšího než vše: musí zapomenout na sebe sama a napodobit Ježíšovo sebepřekročení v ukřižování a vzkříšení. Když Ježíš zavázal své učedníky mlčením o své identitě, dělal totéž jako v případě, kdy jim zakázal zveřejňovat své zázraky. Ježíšovo mesiášství, stejně jako jeho mimořádné síly, by mohly snadno odvádět pozornost od skutečného úkolu, k němuž lidi vyzýval. Vše ostatní byla jen vedlejší pouťová atrakce ve srovnání s klíčovou výzvou a úkolem naslouchat jeho otázce, a to s pozorností tak hlubokou, že člověka dovede až k jeho vlastní podstatě. Ježíšova otázka probouzí odezvu z tiché hlubiny samotného srdce.

Ticho všechny rozmanité odpovědi, jež se nám nabízejí, uvádí do souladu a zároveň prověřuje jejich platnost. Kdo Ježíš je, můžeme doopravdy poznat teprve tehdy, když víme, kdo jsme my sami. Ticho je zdrojem jak moudrosti, tak tolerance. V Matoušově podání kupříkladu odpovídá Petr o něco podrobněji a Ježíš ho za jeho odpověď chválí. Přesto následuje tentýž příkaz mlčení:

Šimon Petr odpověděl: „Ty jsi Mesiáš, Syn Boha živého. Ježíš mu odpověděl: „Blaze tobě, Šimone Jonášův, protože ti to nezjevilo tělo a krev, ale můj Otec v nebesích. A já ti pravím, že ty jsi Petr, a na této skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou.“ … Tehdy nařídil učedníkům, aby nikomu neříkali, že je Mesiáš.[14]

Někteří badatelé se domnívají, že Ježíšova reakce na Petrovu odpověď byla k původnímu textu či příběhu doplněna dodatečně. Matouš tak chtěl zdůraznit Petrovo přední postavení mezi apoštoly. Z Lukášovy verze přitom nevyplývá, že bychom se nikdy neměli snažit odpovědět na Ježíšovu otázku dobře promyšlenými slovy. A Matoušovo vyprávění zase neříká, že existuje jediná možná formulace. Na rozdílech mezi oběma evangelii si tak můžeme uvědomit, jakým způsobem je třeba číst všechna evangelia, aniž bychom je vnímali ve vzájemném rozporu. Jak u Matouše, tak u Lukáše nicméně Ježíš nabádá učedníky k mlčení. Zdá se, že byl přesvědčen, že mu v jeho poslání nepomůže, bude-li ho lid uctívat jako „mesiáše“. Tentýž příkaz mlčení nalézáme u Marka, nejstaršího ze čtyř evangelistů, v jehož podání se utajení týká zázraků. Marek taktéž cituje Petrovu odpověď, avšak bez Ježíšova komentáře.

Ježíšovu identitu lze definovat nejrůznějšími způsoby, přičemž všechny mohou být opodstatněné. Ta nejvýmluvnější a nejuniverzálnější vyjádření vyrůstají z ticha. Hlavním cílem této knihy je zdůraznit často přehlížený význam mlčení v reakci na Ježíšovu otázku, jež se více než kterákoli jiná otázka týká našeho vztahu k němu. Právě v nepopsatelném tichu, které vládne v samém srdci Ježíšova tajemství, poznáváme nejplněji jeho skutečnou identitu, jak dosvědčují ti, kdo se s ním setkali. Tato identita je univerzální. Z hlediska konceptu mesiášství náleží Ježíš k židovské tradici. Neméně dnes však už patří celému lidstvu. Každá náboženská tradice jej popisuje svými vlastními pojmy. To, zda se všechny tyto odpovědi v jádru shodují, nelze poznat v rovině slov či teologie, ale v mystické jednotě překračující slova, pojmy a představy. Nejvyšší pravdu poznáváme láskou, nikoli myšlením: křesťanská mystická tradice, spolu se svými sesterskými tradicemi, v tom má jasno. Nikoli logika, ale pouze hluboké ticho lásky umožní člověku sdílet s druhým vědomí své pravé podstaty.

Ježíšova otázka vytryskla z tiché hlubiny jeho sebepoznání. Ježíš ji položil ve chvíli, kdy se „o samotě modlil a byli s ním jeho učedníci“. Tato okolnost má pro nás nesmírný význam. Jestliže otázka tak klíčového významu pro každého křesťana zazněla právě v kontextu modlitby, tedy v kontextu učednictví a duchovního probuzení, v kontextu společenství, přátelství a sdíleného vědomí, zamysleme se nad tím, co pro nás tento kontext znamená dnes. Budeme-li rozumět modlitbě, naučíme se, jak číst evangelia, základní texty křesťanské víry. Zjistíme rovněž, co je to učednictví, a začneme vnímat modlitbu jako na cestu duše do nesmírné Boží skutečnosti.

***

A za koho mě pokládáte vy? Odpovědět znamená naslouchat.

Ježíš nevstoupil do našich dějin jen proto, abychom ho pozorovali, zkoumali a posuzovali. Není tu s námi jen proto, abychom ho viděli fyzickým či mentálním zrakem. Je třeba, abychom ho poznávali ve vztahu – poznávali ho zrakem svého srdce. Když z něj učiníme pouhý objekt vědeckého bádání a historické analýzy, zorný úhel víry se ztrácí. Víra, tedy důvěra, je jednotící silou všech vztahů, neboť umožňuje, aby se lidé navzájem poznali. Ztrácí se a mění ve skepsi, jakmile se z člověka, kterým se zabýváme, stane objekt. Když s takovým chladným odstupem začneme Ježíše zkoumat, promeškáme s ním schůzku. Jeho moc jakožto duchovního učitele, osvoboditele, léčitele a vykupitele, tatáž dnes, včera i zítra, projde kolem nás. „A nemohl tam učinit žádný mocný čin… A podivil se jejich nevěře.“[15]

To pochopitelně neznamená, že se při četbě evangelií a zkoumání Ježíše jako historické osoby máme vzdát kritického úsudku a vědomí dějinných souvislostí. Potlačit tento způsob hledání pravdy by jen znamenalo uzavřít si cestu k hlubšímu pochopení, jež odolává racionální analýze. Musíme se ptát, kdo byl historický Ježíš a co skutečně řekl. A za koho jej považovali lidé a co řekl podle nich. Avšak „pátrání po historickém Ježíši“ je začátek, nikoli cíl cesty, na niž se vydáváme, když začneme naslouchat jeho otázce.

Vše záleží na tom, jak hluboce jsme schopni naslouchat, kolik času a pozornosti této otázce věnujeme. Kvalita naší pozornosti má zásadní vliv na veškeré naše tázání týkající se Ježíše. Ovlivňuje způsob našeho setkání s ním jako s osobní skutečností, jelikož přesouvá místo setkání z mysli do srdce. Srdcem zde přitom nemyslím centrum našich emocí ani tělesný orgán téhož jména. Srdce je univerzální termín, který v duchovních tradicích označuje onen střed sjednoceného vědomí, odkud pramení všechny způsoby našeho poznávání a vědění. Kde vnímání řídí duch a představivost může přerůst v přímý vhled. Je to sám střed člověka, jeho celistvost. V srdci poznávám sebe i Boha v harmonii, v míru za hradbami egoistického vědomí.

Kdo je Ježíš, nezjistíme intelektuálním ani historickým bádáním. Musíme nastoupit proces otevírání ke svým intuitivním hlubinám, hlubším a mnohem jemnějším způsobům poznávání a vidění, než na jaké jsme zvyklí. Právě to je modlitba. Zkušenost nám rychle potvrdí, že modlitba je něco víc než zaměření myšlenek. Je to vstup do vnitřního prostoru ticha, kde stačí jen být, bez odpovědí, názorů a představ. Dále v této knize budu hovořit o meditaci[16] jako o odvěkém univerzálním způsobu, jak vstupovat do vnitřního prostoru srdce a dosáhnout onoho stavu ticha. Mnoho lidí dovedla tato cesta mlčení naplněného hlubokou důvěrou k zásadní proměně jejich náboženské víry, která díky meditaci přestala být jen suchou teorií a stala se živou osobní zkušeností. V tichu modlitby za všemi pojmy a představami poznáváme Ježíše mnohem skutečněji, protože v tomto tichu vstupujeme do čiré ryzí přítomnosti. Naše odpověď na jeho spásnou otázku nicméně není záležitostí ani rozumových, ani duchovních technik. Meditace není trik přinášející rychlou odpověď na otázku, kdo je Ježíš. Podle mé osobní zkušenosti je to zkrátka způsob, jak této otázce hlouběji a pozorněji naslouchat.

Spásná otázka si žádá nezištnou pozornost. Naslouchat znamená být skutečně „poslušný“.[17] Potřeba rychle sáhnout po nějaké odpovědi svědčí o nedostatečné pozornosti. Během meditace je kupříkladu znamením rozptýlené, povrchní či přerušované pozornosti opakovaná tendence ztrácet se v myšlenkách a fantaziích. A podobně je zřejmé, že jsme otázce přestali věnovat pozornost nebo ji vnímáme přes filtr vlastní předpojatosti, když dokonce ani neodpovídáme na to, nač jsme skutečně tázáni. Přehnaně sebejisté odpovědi se většinou týkají otázek, jež nikdo nepoložil. Nebo jsou to dávno naučené odpovědi, na které jsme si nikdy neposvítili světlem vlastní zkušenosti. Dalším nebezpečným signálem je, když nás spásná otázka začne nudit. K tomu často dochází ztrátou respektu k duchovní autoritě s ní spojené. Odpovědí na takovou otázku totiž není řešení, ale přímý vhled. Ten se dostavuje skrze zápas víry a působením balzámu milosti. Jak potvrzuje věda, umění i náboženství, vlastní zdroj vhledu zůstává tajemstvím.

Ježíš se ptá „Za koho mne pokládáte vy?“, nikoli „Co jsem?“, nebo dokonce „Za koho se podle vás pokládám?“ Jeho otázka je osobní a důvěrná. Pokud nás její důvěrnost nechává klidnými, nepřipadá nám až neodbytně osobní, pak jsme se do ní dosud nezaposlouchali. Přitom nás nijak neznásilňuje. Neproniká k nám hrubě a s prudkostí, ale zůstává zranitelná a pokorná. Zeptáte-li se někoho, jak vás skutečně vidí, kým podle něj jste, vyznáváte mu tím lásku.

Spásné myšlenky vrhají světlo na pravý smysl vykoupení. To má význam pro celé lidstvo, nejen pro křesťany. Porozumíme-li tomu, kam Ježíš, jeden z velkých učitelů lidstva, míří svou otázkou, uvidíme, kam bychom měli podle něj směřovat i my. Budeme o to moudřejší. A právě moudrosti je v dnešní době nejvíce zapotřebí. Jak praví Kniha moudrosti: „Množství moudrých je spásou světa.“[18]

***

Skutečný smysl otázky vždy závisí na kontextu, v němž byla položena. „Už jsi je uložil?“ znamená něco jiného, když s někým řešíte finanční záležitosti, jestliže si děláte starost o spánek svých dětí, nebo právě sedíte za počítačem.

Zajímá-li nás kontext Ježíšovy otázky, musíme se podívat na samotná evangelia a jejich tradici. Ta nás nabádá, abychom evangelia četli jako formu modlitby. Raní křesťané nepřistupovali k četbě a k výkladu evangelií v nějakém badatelském, neřkuli žurnalistickém duchu. Byl to pro ně způsob, jak vstupovat do stavu kontemplace a nedílný prvek spásy a osvícení.[19] Byla to modlitba a současně příprava k ještě hlubší modlitbě.

Jak popisuje Lukášovo evangelium, Ježíš se „o samotě modlil a byli s ním jeho učedníci“, když jim položil svoji znepokojivou otázku. Povšimněte si zjevného protimluvu: jak může být člověk o samotě, a současně s někým? Sami můžeme být v přeplněném metru nebo na večírku, kde nikoho neznáme. To je osamělost – když nikoho neznáme a máme pocit, že nikdo nezná nás. Zde však jde o jiný druh samoty. Například když meditujeme nebo jsme ponořeni do tvůrčí práce, jsme sice sami, ale nejsme od druhých odděleni. Sami, ale nikoli osamělí. Veškerý duchovní růst vede od osamělosti k samotě. Rozpoznání a přijetí naší věčné jedinečnosti znamená samotu. Ta nás z počátku může děsit více než osamělost, protože rozptýlí dav kolem nás a namísto něj nám odhalí společnou přítomnost ostatních samot, ostatních jedinečných bytostí. Samota je základem každého vztahu. V samotě se vystavujeme nejvyššímu riziku obrácení pozornosti k jiné skutečnosti, než je ta naše. Kdo by chtěl nalézt svůj život, musí jej nejprve ztratit.

Ježíš klade svou nejdůvěrnější otázku z ohromného prostoru své vlastní samoty. Obrací se na své učedníky, přátele a společníky naplněn sebepoznáním, poté, co sám sebe rozpoznal a přijal v modlitbě. Je ponořen, pokřtěn ve vědomí své skutečné podstaty. Ví, odkud přichází a kam směřuje. Sebepoznání Ježíšovo, stejně jako každý návrat člověka k sobě samému, je plodem tvůrčí síly modlitby. Modlitba obnáší stále hlubší poznávání sebe sama a nikoli pouhé provádění či deklamování zavedeného rituálu. Její podstatou je obracet pozornost k Bohu, nikoli vyjmenovávat své potřeby, činit různá prohlášení, vyjadřovat své záměry, či dokonce Bohu úslužně opakovat své prosím a děkuji. Pokud jde o vztah modlitby a náboženství, modlitba je základní oporou náboženství, teprve pak přicházejí náboženské poučky týkající se modlitby.

Jsi tu proto, abys poklekl,

neboť toto je místo modlitby. A modlitba je víc

než posloupnost slov, vědomé konání

modlící se mysli nebo zvuk hlasu při modlitbě.[20]

Ježíšova pronikavá otázka vrhá světlo na intimní blízkost, kterou člověk objeví sdílením duchovní cesty s druhými. Je to intimita společného vědomí pravého Já, v němž poznáváme, že jsme jedno. Modlitba je rozšíření vědomí v tomto prostoru společné jednoty. Je to sebepoznání nekonečně vzdálené tomu, co o sobě ví naše individuální ego. Když Ježíš používá zájmena první osoby (já jsem, za koho mne pokládáte), má vzácný nárok vyslovit já či mne skutečně autenticky. Nehovoří již o malém já egoistického vědomí, v němž je chycena většina z nás.

Každý vztah je do jisté míry založen na sdílení sebepoznání. Nikoli jen v tom smyslu, co o sobě víme a co jsme schopni vyjádřit slovy či pojmy. Skutečné sdílení se děje na úrovni čistého vědomí, prostého sebereflexe a strachu. Tomuto vědomí je bližší dětská prostota než filozofická obratnost. „Nebudete-li znovu jako děti…,“ učí Ježíš. Jeho otázka vyjadřuje jeho touhu sdílet své poznání sebe sama. Pramení z Boží „milostné touhy“, jak ji nazývají staroindické upanišady,[21] jež plane hluboko v Ježíšově srdci, v Bohu i v člověku, a spojuje Boha a lidstvo v jejich společné vzájemné touze po sobě. Ježíšova otázka odráží touhu být milován těmi, jež miluje. Nezištná vášeň, která zde působí, je horoucí touha cele se odevzdat druhému. Je to „erotický“ aspekt každé lásky. Když se však tato touha rozšíří na vše a na všechny, přerůstá v „agapé“. Univerzální, nezištná agapé Boží Trojice znamená, že tato vášnivá touha po sebesdílení tvoří samu podstatu skutečnosti. Působí v těch nejmenších subatomárních silách, v celém ohromném vesmíru i v každém mezilidském vztahu. Ježíšova otázka tedy vyrůstá z jeho vlastního poznání Boží přirozenosti jakožto společenství lásky.

Ježíšovo hluboké vědomí vlastní podstaty pak bylo zdrojem autority, kterou tak pozitivně či negativně vnímali jeho současníci. Ježíš ví, odkud přichází i kam směřuje.[22] Sebepoznání takové hloubky vyrůstá z úplně jiného základu než z pouhých informací o sobě. Svou plností převyšuje ten nejbystřejší psychologický vhled. Vědět, kdo jsem a odkud přicházím, předpokládá ponoření do „společného vědomí pravého Já“, tedy poznání Boha, který je láska. A toho nelze dosáhnout chtěním, jedině překročením sebe sama.

Skutečné sebepoznání zároveň přináší pokoru. Způsob, jakým se Ježíš ptá, je pro něj pokořující a současně potvrzující pravost jeho autority. Právě to, že lze jeho autoritu tak snadno mylně chápat, je jedním z důkazů její pravosti. Pravou pokoru je totiž snadné zaměnit za pýchu. Někteří duchovní lidé umějí obzvlášť dobře skrývat svou pýchu pod maskou pokory. Když se pak setkají se skutečnou pokorou, vyloží si ji jako výjimečně zdařilou masku a závistivě se ji snaží druhému strhnout. Nelze se divit, že v očích mnoha svých současníků byl Ježíš zjevný egomaniak, který se, jak tvrdili, staví naroveň Bohu.

***

Možná právě proto řekl Ježíš, že první budou posledními a poslední prvními. Jeho pokora je síla, která zcela obrací naruby egoistické chápání moci.

Ti, kdo dychtí po moci, jej nikdy nepoznají. Pokora takové intenzity je revoluční a nebezpečná. Převrací rovnováhu sil stvořenou egoismem. Ego hraje své mocenské hry v každé rovině života: individuální, vztahové, společenské i politické. Ježíšova otázka musí ego vyvádět z míry, neboť dokáže snadno odhalit jeho potřebu vše ovládat a kontrolovat. Ježíš si zahrával s ohněm, když provokoval ego, aby reagovalo na výzvu pravého Já. Každý den to pozorujeme sami u sebe. Když slyšíme Ježíšovu otázku, ego z mysli rychle vypudí ji i tazatele. V této prosté otázce se skrývá veškerá převratná pokora gurua, učitele, rabiho a proroka. Každý, kdo skutečně zná sám sebe, může pomáhat druhým k jejich vlastnímu sebepoznání prostě jen tím, že se jich zeptá, kým podle nich je. Není v tom žádná hra. Takový člověk se dává celým svým bytím, tím, že je sám sebou. Jeho pokora umožňuje, aby vědomí pravého Já proniklo až k nám a objalo nás ve společné jednotě.

Být vykoupen znamená celou svou bytostí vědět, kdo jsem a odkud pocházím. Toto vědomí se probouzí milostí duchovního průvodce či gurua. Tím, že se nám Ježíš dává poznat skrze svou pokornou otázku, vábí naši pozornost. Umožňuje nám navázat s ním vztah a přijmout jej za učitele.

Pojem guru není běžnou součástí křesťanského slovníku. To však neznamená, že by křesťanství postrádalo bohatou tradici duchovního přátelství a sjednocení s průvodci, které na vnitřní cestě potřebujeme – ať už to byli didaskaloi, učitelé Nového zákona, abba či amma v mnišské pouštní tradici, starci ve východním křesťanství či tzv. anamkara, přátelé duše v keltském křesťanství. Moderní idea duchovního vůdce je patrně jistou psychologizovanou verzí této prastaré moudrosti duchovního přátelství. V evangeliích je Ježíš nejčastěji nazýván rabi neboli učitel. A přitom může křesťanům připadat divné považovat se za jeho žáky či učedníky. Důvodem je, že se nechali zmást odpověďmi a přestali naslouchat otázce – obratné otázce, s níž každý učitel probouzí u svých žáků poznání.

***

Křesťan je v podstatě Ježíšův učedník. A Ježíš je jeho guru. Dobří učedníci nepovažují svého gurua za soupeře jiných učitelů.

Tolerance, dialog a spolupráce představují výzvy, jež stojí před dnešními křesťanskými učedníky. Poprvé od čtvrtého století není institucionální křesťanství zaštítěno světskou mocí, která podporuje postoj náboženské výlučnosti. Pro křesťany je to povzbuzení, aby jako učedníci Ježíše změnili svůj vztah k učedníkům mistrů jiných tradic. Vědomí, že je Ježíš jejich osobní guru, může zásadním způsobem pomoci křesťanům vymanit se z hluboce zakořeněných postojů imperialismu a staletí pěstované netolerance. Otevřou se tak dialogu a duchovnímu partnerství s jinými vyznáními. Otázka, jejímž prostřednictvím Ježíš navazuje vztah se svými učedníky, jej tudíž rovněž spojuje s duchovním hledáním, které je společné všem lidem.

Ježíš nehledá učedníky, aby získal větší úctu. Evangelia ve skutečnosti líčí mnoho případů, kdy nechává příležitost stát se uznávaným guru zcela bez povšimnutí. Mnoho jeho následovníků se od něho odvrátilo, protože se cítili ohroženi ryze osobní autoritou jeho učení. Z těchto i jiných důvodů se nám nemusí líbit představa, že je Ježíš náš guru. Možná vůbec nechceme žádného učitele nebo se cítíme být přitahováni někým jiným. Ježíš takové rozhodnutí nezatracuje. Avšak i v případě takových pocitů můžeme naslouchat tichu, z něhož vyrůstá jeho otázka a dotýká se každého člověka.

Slovo učedník (angl. disciple, lat. discipulus) je odvozeno od slova učit se (lat. discere). Učedník je ten, kdo uznává, že se potřebuje něčemu naučit a že jeho učitel, alespoň v daný okamžik, toho zná či umí více. V tomto uznání je určitý paradox. Předpokládá oddělenost od člověka, v jednotě s nímž se máme naučit překračovat dualitu. Za hranicemi duality je bytí, které je láska, bytí, na němž máme všichni účast. Učednictví tedy vlastně překračuje samo sebe. Žák jde za svého učitele, protože sám učitel jde za sebe sama. Tento paradox je podstatou Ježíšovy identity. Je pro vás dobré, řekl Ježíš svým blízkým, abych od vás odešel. Disciplína je způsob, jakým se učíme přijímat tento paradox – disciplínou naslouchání, mlčení, poznávání srdcem, disciplínou meditace prosté osobního chtění.

Vývoj každého vztahu prochází určitými fázemi, a když přehlížíme tento fakt, riskujeme, že všechny naše vztahy ztroskotají dříve, než stihnou dozrát. Počátek romantické náklonnosti vypadá jako konec všeho, čím jsme dosud žili. Když vstupujeme do vztahu s Ježíšem, začínáme naslouchat jeho otázce, sedíme u jeho nohou. Jak přitom vnímáme jeho živoucí ticho, zjišťujeme, že se sami nacházíme uvnitř jeho otázky, že jsme poznáváni jeho vědomím plným soucitu. Nový zákon nás učí mystické pravdě, že jsme s Ježíšem sjednoceni způsobem, který nás postupně vyvádí ze všech egocentrických podob našeho vztahu. Křesťanský fundamentalismus, ostatně jako každý fundamentalismus, je v podstatě důsledek zastaveného vývoje – je to vztah, který se zablokoval ve své rané fázi. V jednotě s Ježíšem se učedníkova osobnost mění, aniž by byla zničena. Co jiného znamená láska či smrt? Jak napsal jeden křesťanský autor druhého století:

Neboť tys ve mně a já v tobě, jsme přece jedna nedílná osoba.[23]

Hlubokou modlitbou překračujeme dualitu a vstupujeme do jednoty, překračujeme myšlenky a představy a vstupujeme do skutečnosti. Z evangelií je patrné, že Ježíš nestál o přisluhovače a ctitele, ale o skutečné učedníky a přátele. Když milostí vztahu s Ježíšem ego ustoupí a uvolní prostor pravému Já, začneme nahlížet své bytí „v Kristu“ a jeho bytí „v nás“[24]. Dualitu potřebujeme, abychom mohli dualitu překročit. Jinými slovy musíme své ego použít k tomu, abychom ego překročili. Podobně potřebujeme historického Ježíše, abychom mohli dospět ke kosmickému Kristu. Přitom se setkáváme s Ježíšem starověké Palestiny nikoli takovým, jaký byl tenkrát, ale takovým, jaký je dnes. Setkáme-li se s ním v přítomnosti, je to setkání se vším, čím kdy byl a čím kdy bude.

Když nasloucháme otázce, kterou Ježíš klade člověku, slyšíme zároveň výzvu k objevení své vlastní podstaty. Naslouchání Ježíši se promění v naslouchání s Ježíšem, ve společné naslouchání tajemství existence přímo u jejího zdroje. Právě proto má Ježíšova otázka i osoba takový význam pro moderního duchovního hledače. Chceme-li spatřit Ježíše, jaký skutečně je, nikoli jen takového, jak si jej představuje naše ego, musíme se naučit naslouchat jeho otázce v tomtéž tichu, z něhož ona sama vyvěrá.

[1]Mt 16,5. Veškeré biblické citace v této knize vycházejí z Českého ekumenického překladu, není-li uvedeno jinak. Anglické biblické úryvky vycházejí z tzv. New English Bible, jejíž znění se nicméně ne vždy zcela shoduje s překladem českým. Proto tam, kde dochází k výraznějšímu významovému posunu, je použito jako alternativy katolického liturgického překladu, případně přímého překladu z angličtiny. Pozn. překl.

[2]Řecká písmena X (chí) a P (ró) jsou prvními dvěma písmeny slova Christos. Psána nad sebou tvoří monogram, který byl hojně užívaným symbolem v raně křesťanském umění.

[3]Citováno v listu Guardian ze dne 30. dubna 1988.

[4]Viz Pelikán, Jaroslav: Ježíš v proměnách staletí: jeho vliv na dějiny, myšlení a kulturu.

[5]Žd 13,8.

[6]Mt 8,20.

[7]O’Collins, Gerald: Christology: A Biblical, Historical and Systematic Study of Jesus Christ, s. 62.

[8]Lk 9,18. V anglickém originále zní Ježíšova otázka: „And who do you think I am?“ Což by v češtině odpovídalo spíše slovům: „A kdo vy myslíte, že jsem?“ Tradičně vžitá formulace podle oficiálních českých překladů („A za koho mě pokládáte vy?“) bohužel ještě více než její anglické znění svádí k neosobní, čistě mentální odpovědi v podobě hotové kategorie („Ty jsi učitel, spasitel, prorok“ atd.). Takto však můžeme snadno přehlédnout její hluboce duchovní smysl a účel, kterým je navázat vztah a podnítit člověka k vlastnímu vnitřnímu pátrání. Právě toto pochopení Ježíšovy otázky přitom tvoří klíčové téma této knihy. Pozn. překl.

[9]John Main (1926–1982) byl benediktinský mnich, který znovuobjevil a popsal meditační praxi rané křesťanské církve, což vedlo ke vzniku celosvětového společenství laiků věnujících se křesťanské kontemplaci.

[10]Main, John: Word into Silence, s. 25.

[11]Např. Lk 10,36; 15,4; 20,16; 7,42; Mt 18,12; 21,2.

[12]Mt 21,23; J 1,38.

[13]V raném křesťanství se o myšlenkách a teologii debatovalo na formálních shromážděních biskupů a teologů církve ze všech končin světa. Tyto velké koncily vedly ke zformování křesťanské ortodoxie.

[14]Mt 16,16–20.

[15]Mk 6,5–6.

[16]Meditací rozumím modlitbu beze slov a představ, v kontrastu s diskurzivní mentální modlitbou používající paměť a představivost.

[17]V originále autor odkazuje na latinský kořen anglického obedient (česky „poslušný“) – ob-audire (česky „poslouchat“, „naslouchat“). V češtině je tato významová souvislost mezi poslušností a nasloucháním ještě očividnější. Pozn. překl.

[18]Mdr 6,24.

[19] The Gnostic Scriptures, překl. B. Layton (Garden City, New York: Doubleday, 1987) s. 367.

[20]T. S. Eliot, Four Quartets, Little Gidding I (London: Faber & Faber, 1983). Zde v překladu Martina Hilského, viz: T. S. Eliot, Čtyři kvartety (Praha: Argo, 2014). Pozn. překl.

[21] Upanishads, překl. Juan Mascaro (London: Penguin, 1965). V češtině viz např: Upanišady (Praha: Dharmagaia, 2004). Pozn. překl.

[22]Jan 8,14 a 42.

[23]Ze Starobylé homilie na Velkou a svatou sobotu, Římský breviář, Bílá sobota.

[24]Jan 20,17.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ježíš - vnitřní učitel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.