Každé srdce
je bránou

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Seanan McGuireová

Každé srdce je bránou – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro ty podlé

Část I

Zlatá odpoledne

Byla jednou jedna holčička

Dívky nikdy nebyly přítomny vstupním pohovorům. Jen jejich rodiče, opatrovníci, zmatení sourozenci, kteří jim tolik chtěli pomoct, ale nevěděli jak. Pro potenciální studentky by bylo příliš těžké tam sedět a poslouchat, jak lidé, které milovaly nejvíc na světě – na tomto světě –, považují jejich vzpomínky za bludy, jejich zážitky za výmysly, jejich životy za neléčitelnou nemoc.

Ale co víc, kdyby Eleanor poprvé viděly oblečenou ve spořádané šedé a jemně fialové, s úhledně sčesanými vlasy, jako by byla jen nějaká usedlá postarší tetka z dětských pohádek, narušilo by to také jejich schopnost vybudovat si důvěru ke škole. Skutečná Eleanor byla naprosto jiná. Slyšet, co tam říká, by všechno jen zhoršilo. Vysvětlovala neskutečně opravdově a upřímně, jak její škola pomůže vyléčit úplně všechno, co se v hlavičkách těch ztracených oveček porouchalo. Vezme si ty zlomené děti na nějakou dobu k sobě a zase je scelí.

Samozřejmě že lhala, ale případné nové studentky neměly šanci to vědět. A tak Eleanor požadovala nejdříve setkání se zákonnými zástupci v soukromí a při něm dokázala prodat svoje lži se zaujetím a umem jako rozená šejdířka. Kdyby se všichni opatrovníci někdy sešli a porovnali si poznámky, zjistili by, že má scénář vypilovaný jako dobře promazanou zbraň, kterou také ostatně byl.

„Je to vzácná, ale nikoli ojedinělá porucha, která se projevuje u mladých dívek na prahu ženství,“ říkala a dala si záležet, aby se zoufalým a unaveným opatrovníkům další zbloudilé dívenky dívala do očí. Při vzácných příležitostech, kdy hovořila s rodiči chlapce, proměnila lehce svůj proslov, ale jen jak situace vyžadovala. Pracovala na tom už dlouhá léta, a tak dobře věděla, jak využít obavy a touhy dospělých. Chtěli pro své chráněnky to nejlepší, stejně jako ona. Jen měli zkrátka naprosto odlišné představy o tom, co by to „nejlepší“ mělo být.

Rodičům říkala: „Jde o klamavé představy a nějaký čas strávený mimo domov by mohl pomoct.“

Tetám a strýcům říkala: „Není to vaše chyba a já vám mohu nabídnout řešení.“

Prarodičům říkala: „Nechte mě pomoct. Prosím, nechte mě vám pomoct.“

Ne všechny rodiny souhlasily s myšlenkou, že je internátní škola to nejlepší řešení. Ze tří potenciálních studentů jí většinou jeden proklouzl mezi prsty a ona se pro ně rmoutila. Jejich život totiž bude výrazně těžší, než by musel být, kdyby je mohla zachránit. Radovala se ale za všechny, kteří jí byli svěřeni do péče. Budou tak alespoň moct být s někým, kdo jim rozumí. I když už nikdy nebudou mít možnost dostat se domů, budou mít někoho, kdo pro ně bude mít pochopení, a budou mít společnost vrstevníků, což byl poklad k nezaplacení.

Eleanor Westová trávila své dny tím, že studentům dávala to, co ona sama nikdy neměla, a doufala, že to jednoho dne bude stačit, aby si mohla vykoupit cestu zpátky na místo, kam patřila.

1 Odejít z domova a přijít domů

Zvyk vyprávět, tvořit cosi zázračného z obyčejných věcí, bylo těžké prolomit. Vyprávění přišlo jaksi přirozeně po určitém čase stráveném ve společnosti mluvících strašáků do zelí a mizejících koček; svým způsobem to byla metoda, jak se člověk dokázal udržet nohama na zemi a stále viset na tenoučké niti kontinuity, která probíhá všemi životy, aniž by záleželo na míře jejich podivnosti. Vyprávěj o neskutečných věcech, převeď je do příběhu a budeš je mít pod kontrolou. Takže:

Venkovské sídlo stálo uprostřed čehosi, co by se mohlo považovat za pole, kdyby to nesloužilo jako pozemek u domu. Tráva byla dokonale zelená, stromy poblíž budovy perfektně zastřižené a v zahradě bujela záplava barev, které jinak běžně existují snad jen v duze nebo v bedně s dětskými hračkami. Černá stužka příjezdové cesty se vinula od vzdálené brány až k domu, kde vytvářela smyčku a elegantně se rozšiřovala do místa pro zaparkování těsně před vstupní verandou. Ke vchodu přijelo auto, křiklavě žluté, a zároveň jaksi omšelé v porovnání s pečlivě uspořádaným okolím. Zadní dveře bouchly, auto se zase rozjelo a nechalo za sebou dospívající dívku.

Byla vysoká a štíhlá a nemohlo jí být víc než sedmnáct, kolem očí a úst se zdála jaksi nehotová, zjevně tedy ještě byla v procesu, který dokončí teprve čas. Na sobě měla černou – černé džíny, černé kotníčkové boty s drobnými černými knoflíčky, které pochodovaly jako vojáčci od palce k lýtku – a také bílou – volné tílko, náramky z falešných perel kolem zápěstí – a vlasy měla stažené do culíku stuhou v barvě semínek granátového jablka. Byly naprosto bílé s několika pruhy černé barvy, jako by někdo vylil naftu na mramorovou podlahu, a oči měla bledé jako led. V denním světle je mhouřila. Z toho, jak vypadala, se dalo soudit, že už to je nějaký čas, kdy byla naposledy na slunci. Její kufřík na kolečkách byl jasně růžový s namalovanými sedmikráskami. S největší pravděpodobností si ho nekupovala.

Zvedla ruku, aby si zaclonila oči, a podívala se na budovu. Zarazila se u tabule, která visela z okapu verandy. Velkými písmeny na ní stálo: DOMOV ELEANOR WESTOVÉ PRO NEZVLADATELNÉ DĚTI. Pod tím bylo menšími písmeny ještě přidáno: ŽÁDNÝ PODOMNÍ PRODEJ, ŽÁDNÉ NÁVŠTĚVY, ŽÁDNÉ VÝPRAVY.

Dívka zamrkala. Sklonila ruku. A pomaličku vykročila ke schodům.

Ve třetím patře sídla pustila Eleanor Westová záclonu, a zatímco se látka třepotavě vracela na své původní místo, otočila se ke dveřím. Eleanor působila jako dobře zachovalá dáma kolem sedmdesátky, přestože se její skutečný věk blížil stovce. Cestování zeměmi, které kdysi navštěvovala, jí zamíchalo vnitřními hodinami tak, že bylo pro čas obtížné na její tělo působit důsledně. Někdy byla za svou dlouhověkost vděčná, protože jí to umožňovalo pomáhat více dětem, než které by kdy mohla vidět, kdyby neotevřela dveře, které otevřela, a kdyby se rozhodla nikdy neopustit řádnou cestu životem. Jindy si říkala, jestli svět někdy zjistí, že existuje – že byla tou malou Ely Westovou, nezvedenou holčičkou, a že je i po těch letech pořád ještě naživu –, a co se s ní stane, až to nastane.

Ale prozatím byla její záda silná a oči jasné jako v ten den, kdy v sedmi letech uviděla otvor mezi kořeny stromu na otcově pozemku. A i když teď měla bílé vlasy a pleť jí zjemněla vráskami a vzpomínkami, nezáleželo na tom. Okolo očí se jí stále skvělo něco nedokončeného, ještě nebyla hotová. Byla příběhem, ne epilogem. A pokud se rozhodla vyprávět si vlastní život pěkně jedno slovo po druhém, když scházela po schodech a chystala se uvítat nově příchozí studentku, tak to nikomu neubližovalo. Vyprávění bylo zkrátka zvyk a zvyk je, jak známo, železná košile.

Někdy je to jediné, co tělo ještě má.

Nancy stála jako zkamenělá uprostřed foyeru. Rukou křečovitě svírala držadlo kufru, rozhlížela se a snažila se zjistit, co má dělat dál. Nebyla si jistá, co vlastně čekala od „speciální školy“, kam ji rodiče odeslali, ale rozhodně to nebylo tohle… tenhle elegantní venkovský dům. Stěny byly vytapetované staromódním potiskem růží a popínavých plaménků a vybavení – i v této záměrně málo zařízené hale – starobylé, z pevného leštěného dřeva s mosaznými prvky, které ladily s ladným obloukem zábradlí. Podlaha byla z třešňového dřeva, a když se Nancy podívala vzhůru, přičemž se snažila zvednout pouze oči, a ne bradu, uviděla propracovaný lustr v podobě rozvitého květu.

„Ten vytvořila jedna z našich absolventek,“ ozval se hlas. Nancy odtrhla pohled od lustru a otočila se ke schodišti.

Sestupující žena byla hubená, jak už někdy starší dámy bývají, ale měla rovná záda a její ruka spočívala na zábradlí spíš jen jako doprovod, a ne opora. Měla stejně bílé vlasy jako Nancy, jen bez vzdorných pramenů černé, které jí kolem hlavy tvořily účes připomínající odkvetlou pampelišku. Vypadala by jako naprosto vážená dáma nebýt zářivě oranžových kalhot doplněných ručně pleteným svetrem v barvách duhy a náhrdelníkem z polodrahokamů, jejichž barvy spolu ani v nejmenším neladily. Nancy proti své nejlepší vůli vykulila oči a hned se za to na sebe naštvala. Každým dnem ztrácela něco ze své strnulosti. Zanedlouho bude stejně neklidná a nestálá jako všichni žijící a pak už nikdy nenajde cestu zpátky domů.

„Ve skutečnosti je to všechno sklo, samozřejmě, tedy kromě částí, které ze skla nejsou,“ pokračovala žena a zjevně ji Nancyino bezostyšné zírání nijak netrápilo. „Nejsem si vlastně zcela jistá, jak se něco takového dělá. Nejspíš roztavením písku. Nicméně jsem se na tom podílela těmi ohromnými závěsy uprostřed ve tvaru slzí. Všech dvanáct je mojí výroby. Jsem na ně poměrně dost pyšná.“ Žena se odmlčela a zřejmě očekávala, že Nancy něco řekne.

Nancy polkla. Mívala poslední dny v puse takové sucho, jako by proti tomu dusivému pocitu nic nepomáhalo. „Když nevíte, jak vyrobit sklo, tak jak jste udělala ty závěsy?“ zeptala se.

Žena se usmála. „Ze svých slz samozřejmě. Vždy předpokládej, že ta nejjednodušší odpověď je ta správná, protože tady to tak většinou je. Jsem Eleanor Westová. Vítej u mě. Ty musíš být Nancy.“

„Ano,“ odpověděla pomalu Nancy. „Jak jste…?“

„No, jsi jediná studentka, kterou dnes očekáváme. Není vás už zdaleka tolik jako dřív. Buď jsou brány vzácnější, nebo se zlepšujete a nevracíte se z nich. Tak a teď buď tiše, ať si tě můžu prohlédnout.“ Eleanor sešla tři poslední schody a postavila se přímo před Nancy. Chvilku si ji bedlivě prohlížela a pak ji pomaličku obešla. „Hm. Vysoká, štíhlá a velmi bledá. Musela jsi být na místě bez slunce – ale také bez upírů, když vidím tvou kůži na krku. Jack a Jill z tebe budou neskutečně nadšené. Už je unavuje sluníčkářská idyla, kterou sem ostatní nosí.“

„Upíři?“ pronesla Nancy nevýrazně. „Ti přece neexistují.“

„Nic z tohohle ve skutečnosti neexistuje, má drahá. Ani tenhle dům, ani náš rozhovor, ani boty, které máš na sobě – mimochodem jsou už několik let vyšlé z módy, jestli se snažíš přiblížit způsobu života svých vrstevníků, a nejsou to ani pořádné boty na truchlení, pokud se snažíš úporně držet své nedávné minulosti – a ani ty nebo já. Skutečnost je jen obyčejné slovo a byla bych ti vděčná, kdybys ho, dokud žiješ pod mou střechou, používala co možná nejméně.“ Eleanor se opět zastavila přímo před Nancy. „Prozrazují tě vlasy. Byla jsi v Podsvětí nebo v Zásvětí? V Říši mrtvých jsi být nemohla. Odtamtud se nevrací nikdo.“

Nancy na ni zírala s otevřenou pusou, kterou se snažila zformulovat nějaká slova. Najít hlas se jí ale nedařilo. Ta stará dáma říkala ty věci – krutě nemožné věci – tak normálně, jako by se neptala na nic důležitějšího, než jaká má očkování.

Eleanořin výraz se proměnil, zatvářila se laskavě a omluvně. „Ach, asi jsem tě rozrušila. Obávám se, že k tomu mám sklony. Prošla jsem do světa Nesmyslu, víš, šestkrát, než mi bylo šestnáct, a přestože jsem tam nakonec musela přestat chodit, už nikdy jsem se znovu nenaučila držet jazyk za zuby. Nejspíš jsi unavená z cesty a zvědavá, co se tu bude dít. Je to tak? Ukážu ti tvůj pokoj, ale nejdřív musím zjistit, kam zapadáš. To je pro ubytování poměrně zásadní. Nemůžeš přeci dát cestovatele z Nesmyslu dohromady s někým, kdo se procházel světem Logiky, pokud tedy nechceš místní policii vysvětlovat značnou míru násilí. Kontrolují nás totiž tady, přestože se nám většinou daří, aby nad námi přimhouřili oči. Je to součást snahy zůstat akreditovaní jako škola, i když jsme myslím spíš něco jako svého druhu sanatorium. To slovo se mi líbí, a tobě? ‚Sanatorium‘. Zní to tak oficiálně, a přitom to vlastně vůbec nic neznamená.“

„Nerozumím ani slovu z toho, co říkáte,“ prohlásila Nancy. Styděla se, že místo hlasu z ní vyšlo jakési tenké vypísknutí, přestože byla vlastně pyšná, že byla schopná vůbec promluvit.

Eleanor se zatvářila ještě laskavěji. „Už dál nemusíš předstírat, Nancy. Vím, čím sis prošla – kde jsi byla. Prošla jsem si něčím podobným, když jsem se před mnoha lety vrátila z vlastních cest. Tohle ale není místo pro lži ani předstírání, že je vše v pořádku. Víme, že všechno v pořádku není. Kdyby bylo, nebyla bys tady. Tak, kam ses dostala?“

„Nevím…“

„Zapomeň na řeči o ‚Nesmyslu‘ a ‚Logice‘. Tyhle detaily můžeme vyřešit později. Jen odpověz. Kam jsi šla?“

„Byla jsem v Síních mrtvých.“ Pronést ta slova nahlas bylo téměř bolestně úlevné. Nancy zase ztuhla a zírala do prázdna, jako by tam viděla vlastní slova, dokonalá jako vyleštěný temný granát, viset ve vzduchu. Pak polkla, znovu se jí nepodařilo zahnat sucho v ústech a řekla: „Bylo to… Hledala jsem u nás doma ve sklepě kbelík a našla jsem dveře, které jsem tam nikdy dřív neviděla. Když jsem jimi prošla, ocitla jsem se v háji granátovníků. Myslela jsem si, že jsem upadla a bouchla se do hlavy. Začala jsem tam chodit, protože… protože…“

Protože tam vzduch voněl tak sladce a obloha byla jako černý samet posetý diamantovými světýlky, která se ale nikdy ani nezachvěla a jen chladně a stále zářila. Protože v trávě byly kapky rosy a větve stromů se prohýbaly pod tíhou svých plodů. Protože chtěla vědět, kde končí ta dlouhá cesta mezi stromy, a protože se nechtěla vrátit zpátky, dokud to všechno nepochopí. Protože poprvé za celou věčnost měla pocit, že jde domů. A jen kvůli tomuhle pocitu se rozešla, nejdřív pomalu a pak rychleji a rychleji, dokud neběžela čistým nočním vzduchem a na ničem jiném už nezáleželo a nikdy už záležet ani nebude…

„Jak dlouho jsi byla pryč?“

Ta otázka nedávala smysl. Nancy zavrtěla hlavou. „Věčně. Roky… Byla jsem tam roky. Nechtěla jsem se vrátit. Nikdy.“

„Já vím, drahá.“ Eleanor jemně položila ruku na Nancyin loket a vedla ji ke dveřím za schodištěm. Její parfém voněl po pampeliškách a zázvorových sušenkách, neskutečná kombinace jako všechno, co s ní souviselo. „Pojď se mou. Mám pro tebe naprosto dokonalý pokoj.“

Eleanořin „dokonalý pokoj“ byl v prvním poschodí ve stínu ohromného starého jilmu, clonícího téměř veškeré světlo, které by jinak pronikalo dovnitř jediným oknem. V pokoji tak bylo neustále příšeří, a jakmile Nancy vstoupila dovnitř a rozhlédla se, jako by jí z ramen spadla obrovská tíha. Polovina pokoje – ta s oknem – byla změtí oblečení, knih a nejrůznějších zbytečností. Na posteli ležely ledabyle pohozené housle a smyčec byl odložen na samém krajíčku poličky na knihy, připravený spadnout při sebemenší příležitosti. Vonělo to tady mátou a hlínou.

Druhá polovina působila jako hotelový pokoj. Byla tu postel, malá komoda, polička a stůl, vše ze světlého nelakovaného dřeva. Zdi byly prázdné. Nancy se vyčkávavě podívala na Eleanor, dokud na ni souhlasně nepokývla. Pak teprve přešla ke své budoucí posteli a přesně doprostřed si na ni položila kufr.

„Děkuju,“ řekla, „určitě to bude v pořádku.“

„Přiznávám, že si nejsem tak jistá,“ zamračila se Eleanor na Nancyin kufr. Položila ho tam tak pečlivě… „Cokoli s názvem ‚Síně mrtvých‘ patří do Podsvětí a z nich většina spadá pod hlavičku Nesmyslu, a ne Logiky. Zdá se ale, že to tvoje bylo nejspíš organizovanější. No, to nevadí. Vždycky tě můžeme přestěhovat, pokud se ukáže, že si se Sumi nesedíte. Kdo ví? Třeba jí poskytneš trochu víc rozvahy, která jí poslední dobou chybí. A pokud ne, no tak budeme doufat, že se nepozabíjíte.“

„Sumi?“

„Tvoje spolubydlící.“ Eleanor se protáhla mezi nepořádkem na zemi a postavila se k oknu. Otevřela ho, vyklonila se ven a prohlížela větve jilmu, dokud nenašla, co hledala. „Deset, dvacet, vidím tě, Sumi. Pojď se dovnitř seznámit se svou spolubydlící.“

„Spolubydlící?“ ozval se mladý ženský a podrážděný hlas.

„Varovala jsem tě,“ řekla Eleanor, vtáhla hlavu zase dovnitř a vrátila se doprostřed pokoje. Pohybovala se s úctyhodnou jistotou, zejména vzhledem k hromadám věcí pod nohama. Nancy čekala, že musí každou chvíli upadnout, ale nestalo se. „Říkala jsem ti, že tenhle týden dorazí nová studentka s podobným zázemím a že tu bude bydlet s tebou. Pamatuješ si na něco z toho?“

„Myslela jsem, že si jen tak povídáte pro sebe, abyste se slyšela mluvit. Děláváte to. Všichni to tak dělají.“ V okně se vzhůru nohama objevila hlava, jejíž vlastník zjevně visel z nějaké větve jilmu. Byla to dívka v Nancyině věku japonského původu s dlouhými černými vlasy staženými do dvou dětinských culíků nad ušima. Podezřívavě se na Nancy zadívala a pak se zeptala: „Jsi služebnice Královny dortů, která sem přišla, aby mě potrestala za prohřešky proti hraběnce von Cukrovata? Protože se vážně necítím připravená na válku.“

„Ne,“ opověděla Nancy bezvýrazně, „jsem Nancy.“

„To je teda nudný jméno. Jak to, že jsi tady s tak nudným jménem?“ Sumi se přetočila, pustila se stromu a na okamžik zmizela, než se zase vynořila, opřela o parapet a pak se zeptala: „Eleanor-Ely, jste si jistá? Jako vážně jistá? Vypadá, jako by sem teda ani trochu nepatřila. Možná že když jste prohlížela její záznamy, viděla jste tam zase něco, co tam nebylo, a ona patří jen do nějaké školy pro mládež, která se stala obětí špatně nabarvených vlasů.“

„Já si vlasy nebarvím!“ ohradila se Nancy prudce. Sumi se zarazila a zamrkala na ni. Eleanor se k ní otočila. Nancy se rozhořely tváře, jak se jí do obličeje nahrnula krev, ale stála si za svým a podařilo se jí si na vlasy nesáhnout. „Bývaly černé, stejné jako měla máma. Když jsem poprvé tančila s Pánem mrtvých, řekl, že jsou nádherné, a projel jimi prsty. Okolo jeho ruky mi všechny vlasy žárlivostí zbělely. Proto mi zbylo jen pět černých pramenů. Jsou to místa, kde se dotkl mých vlasů.“

Když se Eleanor pozorně zadívala, dokázala v těch pěti pramenech rozeznat nejasný obrys ruky. Bylo to místo, kde se mladé dívky stojící před ní jedinkrát dotkl, a už nikdy víc. „Chápu,“ řekla.

„Nebarvím si je,“ pronesla Nancy stále ještě rozčileně. „Nikdy bych to neudělala. Bylo by to neuctivé.“

Sumi pořád ještě mrkala velkýma kulatýma očima. Pak se zakřenila. „Líbíš se mi,“ řekla, „jsi nejbláznivější ze všech, co?“

„Tohle slovo tady nepoužíváme,“ ozvala se ostře Eleanor.

„Ale je to pravda,“ opáčila Sumi. „Myslí si, že se vrátí. Že jo, Nancy? Myslíš si, že otevřeš ty správně-špatné dveře a uvidíš na druhé straně ty svoje schody do nebe. No a pak už to bude jen jeden schod, druhý schod a pěkně šupky dupky a jsi zpátky ve svém příběhu. Jsi blázen. Hlupačka. Nemůžeš se vrátit. Jakmile tě jednou vyhodí, už se nemůžeš vrátit.“

Nancy měla pocit, jako by jí srdce chtělo vyskočit až do krku a udusit ji. Rychle ho polkla a šeptem pronesla: „To se pleteš.“

Suminy oči jasně zářily. „Vážně?“

Eleanor zatleskala, aby si znovu získala jejich pozornost. „Nancy, co kdyby sis vybalila a trochu si odpočinula? Večeře je v půl sedmé a skupinová terapie následuje v osm. Sumi, prosím, zkus ji nevyprovokovat tak, aby tě chtěla zabít dřív, než tu stráví alespoň celý den.“

„Každý z nás má svůj vlastní způsob, jak se snažíme dostat domů,“ řekla Sumi a zmizela z okna. Zjevně se vydala pokračovat v činnosti, které se věnovala, než ji Eleanor vyrušila. Eleanor se na Nancy krátce omluvně podívala a zavřela za sebou dveře. Nancy byla poměrně nenadále úplně sama.

Zůstala stát na místě, než napočítala do desíti, a užívala si tu nehybnost. Když byla v Síních mrtvých, občas se od ní očekávalo, že zůstane ve stejné pozici i několik dní, aby splynula s ostatními živoucími sochami. Obsluhovaly je dívky, které v nehybnosti tolik nevynikaly. Nosily znehybněným sochám houby namočené  ve šťávě z granátových jablek a cukru a tiskly jim je ke rtům. Nancy se naučila nechat tekutinu protéct hrdlem, aniž by polkla, přijímala ji pasivně, jako kámen přijímá světlo luny. Trvalo jí měsíce, dokonce roky, než se jí podařilo být naprosto nehybná, ale dokázala to, ó ano, dokázala a Paní stínů ji prohlásila za nadmíru nádhernou smrtelnou dívenku, která nemá nutkání být rychlá, žhavá ani neklidná.

Jenže tento svět byl stvořený pro rychlá, žhavá a neklidná stvoření, ne jako tiché Síně mrtvých. Nancy s povzdechem zrušila svou strnulou pózu a otočila se, aby otevřela kufr. Pak ale ztuhla znovu, tentokrát zděšením a šokem. Její oblečení – průsvitné róby a průhledné černé košile, které si pečlivě zabalila – bylo pryč a nahrazeno změtí látek barevných jako věci poházené v Sumině části pokoje. Na vršku hromady ležela obálka. Nancy ji roztřesenými prsty zvedla a otevřela.

Nancy,

omlouváme se, že jsme tě takhle zaskočili, zlatíčko, ale nedala jsi nám příliš jinou možnost. Jdeš na internátní školu, aby se ti udělalo lépe, a ne aby ses utápěla v tom, co ti způsobili únosci. Chceme zpátky naši skutečnou dceru. Tohle oblečení bylo tvé nejoblíbenější předtím, než jsi zmizela. Bývalas naše malá duha! Pamatuješ si to?

Tolik jsi toho zapomněla.

Milujeme tě. Tvůj otec a já tě milujeme víc než cokoli na světě a věříme, že se k nám vrátíš. Prosím, odpusť nám, že jsme ti zabalili vhodnější oděvy, děláme jen to, co je podle nás pro tebe nejlepší. Chceme tě zpátky.

Ať se ti ve škole moc líbí, budeme čekat, až budeš připravená se k nám vrátit.

Dopis byl podepsán matčinou rozmáchlou, ale nejistou rukou. Nancy to téměř neviděla. Oči se jí zaplnily horkými slzami plnými zloby, ruce se jí třásly a prsty křečovitě svíraly, až zmuchlaly papír do nečitelného chaosu rýh a ohybů. Sesunula se na zem. Skrčená kolena si přitáhla k hrudníku a pohled upírala na otevřený kufr. Jak by si něco z toho mohla vzít na sebe? To byly přece denní barvy, pro lidi, kteří se pohybovali na slunci, milovali teplo, byli rychlí a v Síních mrtvých nevítaní.

„Co to děláš?“ ozval se Sumin hlas.

Nancy se neotočila. Už tak ji tělo zrazovalo, jak se hýbalo bez její vůle. Mohla tedy alespoň odmítat se pohnout záměrně.

„Vypadá to, jako bys seděla na zemi a brečela, a to jak každý ví, je nebezpečné, nebezpečné, něco, co se fakt nemá dělat. Zdá se pak totiž, že to nedáváš a že se úplně rozsypeš,“ řekla Sumi. Naklonila se k ní a byla tak blízko, že Nancy ucítila, jak ji na rameni polechtal Sumin culík. „Proč brečíš, duchařko? Uletěly ti včely z márnice?“

„Já jsem neumřela, jen jsem odešla sloužit Pánovi mrtvých, to je všechno, a chtěla jsem tam už zůstat navždy, jenže pak mi řekl, že se musím vrátit sem a být tu tak dlouho, dokud nenabydu jistoty. No, já tu jistotu měla, ještě než jsem odešla, a nechápu, proč tu moje dveře nejsou.“ Slzy na tvářích byly strašlivě horké. Jako by ji chtěly popálit. Nancy si dovolila zvednout ruku a prudce je setřít. „Brečím, protože jsem naštvaná a smutná a protože chci domů.“

„Hlupačko,“ řekla Sumi. Položila jí soucitně ruku na hlavu, ale pak ji klepla – sice jen zlehka, ale pořád to byl pohlavek. Vyskočila na postel a přikrčila se vedle otevřeného kufru. „Nemyslíš domů jako za rodiči, že ne? Kde je škola, učení, kluci a žvanění, ne, ne, ne, pro tebe nic takového, to všechno je jen pro ostatní, pro ty, kteří nejsou tak výjimeční jako ty. Myslelas tam, kde žije muž, který ti vybělil vlasy. Teda vlastně nežije, vzhledem k tomu, že ty jsi celá taková duchařská. Duchařská bláznivka. Nemůžeš se vrátit. To už teď přece musíš vědět.“

Nancy zvedla hlavu a zamračila se. „Proč? Než jsem tou bránou prošla, netušila jsem, že existuje nějaký portál do jiného světa. Teď ale vím, že když se ve správný čas otevřou ty správné dveře, může se člověk dostat na místo, kam skutečně patří. Proč by to mělo znamenat, že nemůžu zpátky? Možná že tu ještě nejsem dost dlouho, abych nabyla jistoty.“

Pán mrtvých by jí přece nelhal, on ne. Miloval ji.

Opravdu ji miloval.

„Protože naděje je jako nůž, který může rozetnout základy světa,“ odpověděla Sumi. Hlas měla náhle křišťálově čistý bez známky předchozí rozmarnosti. Dívala se na Nancy klidnýma, vážnýma očima. „Naděje zraňuje. To se potřebuješ naučit, a to rychle, jestli nechceš, aby tě to rozpáralo. Naděje je špatná. Naděje znamená, že lpíš na věcech, které už se nikdy znovu nevrátí, a tak pomaličku krvácíš, až nezbyde vůbec nic. Ely-Eleanor pořád říká: ‚nepoužívej tohle slovo‘ a ‚nepoužívej tamto slovo‘, ale nikdy nezakazuje ta, která jsou doopravdy nebezpečná. Nikdy nezakazuje naději.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Každé srdce je bránou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.