Svět démonů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Sally Greenová

Svět démonů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Jana Jašová

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © Half Bad Books Ltd., 2019

The author has asserted her moral rights

All right reserved

Map and chapter illustration by Alexis Snell

Translation © Jana Jašová, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7544-944-3

ISBN e-knihy 978-80-7544-952-8 (1. zveřejnění, 2020)

Indymu

Je zakázáno nakupovat, směňovat, získávat, jakkoli si obstarávat, vdechovat, polykat či jakýmkoli způsobem používat dým démonů.

Zákoník Pitorie, Č.I., odst. 43.1

Zayn

rossarb,

pitorie

Princ Zayn hleděl z hradeb Rossarbu.

Město pod ním se nořilo do temnoty, změť střech a komínů, které jako by se mezi sebou přetlačovaly, a za nimi šmouha městských hradeb, střežených několika stovkami jeho nejlepších vojáků. A dál, na jihu, moře světla – tam, kde za svitu pochodní pokračovala v invazi brigantská armáda o síle tisíců mužů.

„Co si myslíte?“ zeptal se modrovlasého muže, který stál vedle něj. „A nesnažte se mi mazat med kolem pusy.“

„Dělal jsem to snad někdy?“ opáčil generál Davyon, ale rozhlédl se kolem, jako by hledal něco pozitivního. „Město padne. Je to jen otázka času. Je jich moc a nás zase moc málo, abychom jim zabránili zdolat opevnění. Až budou ve městě, barikády v ulicích je trochu zpomalí, ale najdou si cestu – přes domy, po domech… Barikády jim zkomplikují postup, ale nás drží v pasti.“

Zayn se ušklíbl. „Nechtěl jsem sice med kolem pusy, ale sůl do rány taky ne.“

„Ustoupíme do hradu,“ pokračoval generál Davyon, „a budeme čekat, až dorazí lord Farrow s posilami. Briganťané nemůžou riskovat obklíčení. Budou muset ustoupit a pak můžeme vyrazit do protiútoku.“

Zayn přikývl. „Pokud dokážeme udržet hrad. Pokud Farrow vůbec dorazí… A jestli ne, riskuju, že ztratím všechno… všechny.“ Promnul si obličej. Oči měl opuchlé, tělo ho bolelo z toho, jak už celé dny téměř nespal. „Rozhodl jsem se správně, Davyone?“ Aloysius žádal vydání své dcery princezny Catherine, jinak obsadí Rossarb a povraždí všechny jeho obyvatele. Když se Zayn díval na množství mužů mašírujících s pochodněmi, věděl, že město je ztraceno a s ním i životy mnoha lidí. Mohl je ušetřit, kdyby obětoval ten jediný.

Generál zaváhal. „To můžete vědět jen vy, Vaše Výsosti. Jenže půlnoc už se rychle blíží, takže…“

„Je trochu pozdě na to, abych změnil názor,“ dořekl za něj Zayn. Na chvíli si dovolil pomyslet na Catherine – její úsměv, smích, její oči, které se upírají do jeho… Ne, nikdy by Catherine nevydal jejímu krutému otci.

„Jsou netrpěliví,“ zamumlal Davyon.

Při jeho slovech se z řad Briganťanů vznesla salva hořících šípů, a zatímco klesaly k městským hradbám, následovala další. Z východní strany opevnění se ozval řev. Takže útok už začal i tam.

Zayn při pohledu na ohnivou palbu strnul, než se k městu obrátil zády. „Pojďme. Máme co dělat.“

Oba muži spěchali do princových komnat. Tam Zayn prolétl očima dopis, který čekal nepodepsaný na jeho stole.

Knížeti Theloniovi, vládci Calidoru

Píšu tento dopis, když už začala bitva o Rossarb, takže musím být stručný. Váš bratr král Aloysius Brigantský napadl Pitorii a již pozabíjel spoustu věrných poddaných mého otce, krále Arella.

Nejde ale o pouhou dobyvačnou válku. Váš bratr má další cíl. Zde v Rossarbu se mnou pobývá Vaše neteř, princezna Catherine, a podle jejího názoru bylo cílem Vašeho bratra odjakživa zbavit Vás vlády nad Calidorem. Všechny Aloysiovy činy, včetně mého domluveného sňatku s Catherine a pokusu o vraždu mého otce, byly jen zástěrkou pro to, aby jeho armáda mohla vtrhnout na Severní planinu a získat její nejcennější zdroj – dým démonů.

Aloysius má v plánu vytvořit neporazitelnou armádu z chlapců, užívajících dým purpurových démonů. Pokud takový dým vdechují mladí lidé, ať už chlapci nebo dívky, získají nesmírnou sílu a rychlost, takovou, že se s nimi nemůže měřit ani ten nejzocelenější voják. Viděl jsem na vlastní oči, co takový dým dokáže, a jeho účinky jsou prostě nepředstavitelné.

Berte prosím tento dopis jako varování i jako žádost.

Varuji Vás, že jakmile se král Aloysius zmocní Severní planiny a díky dýmu vytvoří svou neporazitelnou armádu, vytáhne na Calidor.

Aby se tak nestalo, žádám Vás, abyste se připojil k našemu boji proti němu.

Zayn dopis podepsal, kápl na pergamen trochu modrého vosku a do něj vtiskl svou pečeť. Na vnější stranu složeného listu napsal:

Tento pergamen musí být co nejrychleji doručen knížeti Theloniovi z Calidoru. Na rozkaz prince Zayna Pitorijského poskytněte jeho doručiteli veškerou podporu a umožněte mu volný průchod.

Pak podal list Davyonovi. „Postarejte se, aby ho odnesl váš nejrychlejší běžec. Pokud město padne, jeden muž by se v tom zmatku mohl dostat ven.“

Sotva Davyon zastrčil dopis do kapsy, dveřmi se dovnitř vřítil strážný. „Vaše Výsosti, chtěl jste ohlásit jakýkoli průnik nepřítele… Jižní brána už padla a ustoupili jsme ke druhé barikádě. Oheň se rychle šíří, hodně budov už je v plamenech.“

To bylo ještě rychlejší, než Zayn očekával.

„Co východní a západní brána?“

„Východní ještě drží. Západní čelí prudkému náporu.“

Zayn s Davyonem se rozběhli k západní bráně. Skupina Briganťanů se už dostala skrz ni a teď je zadržovala jen hrstka modrovlasých vojáků.

Zayn tasil meč a vrhnul se do boje. V uplynulých týdnech často posílal svoje muže do útoku, ale velel jim jen z dálky. Trénoval a připravoval se, ale až teď se ocitl přímo uprostřed bitevní vřavy. A tohle, skutečný boj, se nepodobalo ničemu, co dosud zažil. Poháněl ho strach i energie, očima visel na protivníkovi, obrovi v brigantské helmě, ale uvědomoval si i další dění kolem sebe. Vedle něj zavřískl jeho voják, který přišel o paži. Brigantský obr klopýtl o mrtvolu probodnutou hořícím šípem. Ruka s mečem mu vylétla od těla, aby udržel rovnováhu, a Zayn ho sekl do žaludku. Obrova střeva mu vyhřezla k nohám. Zayn překročil padajícího protivníka a zaútočil na dalšího Briganťana.

Společně se vojákům podařilo zatlačit nepřátele zase za bránu, která už hořela, jenže mezitím se další Aloysiovy jednotky hrnuly do města přes hradby. Zayn zavolal na Davyona: „Snažte se je u brány zpomalit co nejvíc, pak ustoupíme k další barikádě.“ Plameny už šlehaly vysoko, když Zayn a hrstka modrovlasých vojáků ucouvli, aby vykryli příští útok. Od improvizované barikády z dlažebních kostek se k nim rozběhl další voják.

„Vaše Výsosti! Briganťané jsou v hradu! Jsou všude!“

„Cože? Jak to?!“

„Přišli ze severu, dostali se přes hradby po lanech.“

„Myslel jsem, že hrad je nedobytný.“ Zayn se zamračil na Davyona.

Generál se tvářil šokovaně a zamumlal: „To jsme si mysleli všichni. Jestli jsme ztratili hrad, ztratili jsme všechno. Nemáme kam ustoupit.“

Princ se zadíval na pevnost a spatřil, jak z ní stoupá kouř. „Ano, je dobyt. Prohráli jsme.“

Selhal. Ale musel udělat ještě něco. „Davyone, chci, abyste pomohl princezně Catherine. Jak znám Ambrose, nějak ji dostal ven. Najděte ji. Odveďte ji z Rossarbu, ukryjte ji, udělejte všechno, abyste ji ochránil.“

Davyon zavrtěl hlavou. „Ne, Vaše Výsosti. Mám zůstat po vašem boku za všech okolností. Zvlášť za takovýchto okolností.“

„Změna plánu. Chci, abyste se postaral o princeznino bezpečí, ať se se mnou stane cokoli.“

„To ne… nemůžu. Přísahal jsem, že budu chránit váš život. Že za vás položím svůj.“

„Odmítáte uposlechnout můj rozkaz?“

„Ne, ale… prosím vás, Vaše Výsosti. Mou povinností je chránit vás, zůstat s vámi.“

„Vaší povinností, Davyone, je udělat, co vám přikazuju. Od této chvíle je vaší prioritou osud princezny Catherine. Rozumíte? Pokud selžete v tomhle, selžete jako můj generál.“

„To už jsem selhal, Vaše Výsosti. Měl jsem hradu zajistit lepší obranu.“

„Pak pro mě teď udělejte tohle, ať mi to vynahradíte, Davyone. Chraňte princeznu Catherine, jako byste chránil mě. Víte, jak mi na ní záleží.“

Davyon přikývl.

„Přísahejte.“

„Přísahám.“

Zayn ze sebe vynutil úsměv. „Víte, jak vás mám rád, můj příteli.“ Objal staršího muže, který stál ztuhle jako prkno. „Najděte ji, a pokud to půjde, doručte můj dopis Theloniovi.“

Davyon se uklonil. „Bylo mi ctí vám sloužit, pane.“

„Mně bylo ctí vám velet, generále. Ale do hajzlu, vy to říkáte, jako bychom se loučili navždycky! Mám v plánu se z toho blázince vysekat a sejdeme se, až bude po všem.“

„I to bude pro mě čest, Vaše Výsosti,“ uklonil se Davyon a zmizel v oblaku hustého kouře.

Zayn se za ním díval s jistotou, že už svého generála nikdy nespatří. Ani Catherine, ani otce, nikoho… nikoho kromě těch pár modrovlasých vojáků, kteří budou bojovat po jeho boku až do konce.

Ulicí od hradeb se k barikádě hrnuli Briganťané. Muže vedle prince zasáhl oštěp a Zayn se s hněvivým řevem vrhl proti nepříteli. Pitorijci trochu ustupovali, jenže v podstatě neměli kam, když hrad už padl. Kličkovali zadními uličkami a průchody plnými kouře, až se pomalu dostali na náměstíčko. Podle pachu to, kde se konal rybí trh.

Zayn i jeho muži zůstali stát uprostřed plácku, ze všech stran obklopení Briganťany. Všude kolem bylo jen hořící město. Nedalo se uniknout.

Vtom se mezi Briganťany prodral kupředu muž, jehož Zayn poznal.

Boris, Catherinin bratr.

„Princi Zayne, město je dobyto. Hrad je v našich rukou. Vzdejte se a ušetříme vaše životy.“

„Lžete!“ vyštěkl Zayn. „Brigantsko nikdy nenechává zajatce naživu.“

„Necháváme je naživu tak dlouho, jak se nám zlíbí. Některé hodiny, jiné dny. U vás to třeba bude i celý měsíc.“

„Radši zemřu teď a tady.“

Boris se ušklíbl. „Bohužel pro vás tohle není v nabídce.“

Briganťané už pomalu postupovali k obklíčenému hloučku. Zayn teď Borise přes zeď nepřátelských uniforem neviděl, ale uslyšel jeho rozkaz, vydaný jasným zvučným hlasem.

„Všechny modrovlasé zabijte. Prince přiveďte ke mně.“

Edyon

severní planina,

pitorie

Edyon vzhlédl ke hvězdám. Byly rozsypané po noční obloze jako zrnka soli na křupavé kůžičce pečených ryb. Ne, nemysli na jídlo.

Místo toho se zadíval do tmy před sebou, na vzdálené kopce, kde hořely ohýnky. Nemysli ani na teplo!

March stál vedle něj, obličej bledý a oči stříbrné. Vypadal k smrti vyčerpaně, jako by se sotva držel na nohou. Ne, nemysli na smrt! Nemysli na vyčerpání. Ani na nohy ne.

Ty Edyonovy byly bolavé a zmrzlé. Taky sotva stál. „Asi není žádná šance, že by ty ohně zapálili Pitorijci a čekali u nich na nás s jídlem, vínem a slamníky?“

March zavrtěl hlavou. „Ambrose říká, že jsou to Briganťani.“

Noc předtím unikli bitvě a vypálení Rossarbu a s princeznou Catherine, sirem Ambrosem a hrstkou dalších uprchli na Severní planinu, jenže už teď měli v patách pronásledovatele.

Ironie byla v tom, že brigantská armáda (proslulá jako drsná, brutální cháska) si užívala dobrodiní ohňů, zatímco Edyon (uhlazený, citlivý, kultivovaný mladý muž) neměl na zahřátí nic lepšího než tenký plášť páchnoucí kouřem. „Nechápu, proč nemůžeme rozdělat oheň,“ zamumlal. „Stejně nás sledovali. Vědí, že jsme tady.“

„Ve tmě nás nemůžou vystopovat. Nemůžou vědět jistě, kde jsme. Kdybychom rozdělali ohně, mohli by být v pokušení za námi někoho poslat.“

„To stejně udělají, jen co začne svítat,“ namítl Edyon. „Jak daleko za námi jsou?“

„Asi den cesty, to tedy alespoň tvrdí Ambrose. Potřebujeme jen získat náskok. Zrychlit.“

„To snad nemyslíte vážně? Rychleji už jít nemůžeme.“

„Musíme.“

Edyon už se nechtěl dívat na brigantské ohně ani na hvězdy. Svezl se na zasněženou zem, zalezl zpátky do přístřešku a přetáhl přes sebe plášť. I teď v létě byla tady na planině zima a ze severu fičel chladný vítr. Zastavili se na vrcholku kopce, plného mělkých jeskyní, z nichž si Edyon jednu zabral.

„Vždycky jsem si myslel, že je můj život nudný,“ ozval se, když odstranil malé kamínky, které by ho zespodu bodaly. „Co bych teď dal za den plný čistokrevné nudy. Nebo nicnedělání. Nebo posedávání na polštáři – ano, na polštáři! – a váhání, jestli si mám dát dušenou směs, nebo kuřecí koláč, červené víno, nebo bílé… Za procházku k řece nebo do kopců…“

„Co takhle zmlknout a spát? Potřebujeme si odpočinout.“

„Jak rád bych si dal dušenou směs nebo koláč!“ Všichni dostali po dni stráveném pochodem jen šálek ovsa namočeného ve vodě. Nic víc. Jen nabobtnalý oves. „A sklenici vína, jakéhokoli vína. Nebo i piva. Hlavně už žádné pochody.“

„Tak už sakra spi!“

„Pardon, pane.“ Byla to Tanya, komorná princezny Catherine. Vypadala opravdu hrozivě, s tváří začerněnou od kouře a temným výrazem v očích, když stála u vchodu do Edyonova přístřešku. „Princezna by ráda věděla, jestli se k ní připojíte.“

Edyon si povzdychl. Se svou nově objevenou sestřenkou princeznou zatím sotva stačil promluvit a lichotilo mu, že ho zve mezi své blízké, ale byl stále ještě unavený, a kdo byl vlastně v jejím nejužším kroužku? Komorná a nějací vojáci. A o čem se mohli radit? Leda o tom, jak brzy je Briganťané chytí, ne? Nejradši by na to všechno zapomněl. „Chtěl jsem jít spát. Je to naléhavé?“

„Nemám ponětí, pane. Mám princezně vyřídit, že máte na práci něco důležitějšího?“

Edyon ignoroval její sarkasmus a vysoukal se na nohy. „Jsem jen unavený, hladový a promrzlý a dostal jsem radu, že by bylo moudré se na zítřejší útěk trochu vyspat. Nicméně mi bude potěšením připojit se k princezně.“

Tanya s rukama v bok vykročila před ním a mladík slyšel, jak si mumlá: „To bys měl zkusit, co je to únava, hlad a zima, a mít přitom na sobě živůtek a sukni.“ Žuchla sebou na zem do hloučku bělovlasých vojáků, kteří se rozesmáli čemusi, co jim řekla, a otáčeli se po Edyonovi.

Ten se v doprovodu Marche vydal do kopce, na jehož vrcholku čekala princezna Catherine se sirem Ambrosem a jedním z vojáků prince Zayna – starším, štíhlým a svalnatým modrovlasým důstojníkem.

Princezna je přivítala vyčerpaným úsměvem. „Edyone, Marchi, díky, že jste za námi přišli. Tohle je generál Davyon z osobní gardy prince Zayna.“

„Dobrý večer, generále,“ usmál se na něj Edyon, ale pak mu došlo, že člen osobní stráže nikdy neopustí svého prince, pokud jeho pán nepadne. Rysy se mu napjaly, když se zeptal: „Znamená to…? Princ…?“

Davyon se zamračil, což nebyla žádná velká změna v jeho už tak zachmuřeném výrazu. Vypadal, jako by se v životě neusmál. „Znamená to jen tolik, že princ mě pověřil zvláštním posláním. I když v posledních hodinách byla nejpalčivějším úkolem obrana Rossarbu, princ pokládá za svou nejdůležitější povinnost ochránit před nepřítelem celou Pitorii. Předal mi zprávu, kterou je třeba doručit knížeti Theloniovi. Varuje ho před Aloysiovými plány vytvořit neporazitelnou armádu z chlapců a žádá ho, aby se připojil k boji Pitorie proti Brigantsku. Nemůžu ten úkol vyplnit osobně, protože mě princ pověřil další povinností – chránit princeznu.“

Catherine natáhla ruku se svitkem k Edyonovi. „Takže jsem navrhla, abys dopis svému otci odnesl ty, Edyone. Je třeba, aby kníže Thelonius pochopil vážnost a naléhavost situace i to, jakou moc má dým démonů. Pokud se jeho armáda spojí s pitorijskou, naše společné vítězství bude jistější a rychlejší.“

Edyon cítil, že tenhle úkol s sebou nese velkou zodpovědnost, ale je to i pocta. A kdo by líp chápal nutnost spojenectví než on, s matkou z Pitorie a otcem z Calidoru? „Vynasnažím se ze všech sil, abych tu zprávu otci doručil.“ Převzal si svitek. Ve tmě sotva rozeznával písmo na vnější straně, ale viděl princovu pečeť.

Davyon se ozval: „Tenhle pergamen zaručuje nositeli volný a svobodný průchod Pitorií a přepravu lodí do Calidoru.“

„Výborně.“ Edyon se ovšem neovládl, aby nedodal: „Takže stačí být rychlejší než Briganťané, co jsou nám v patách, a vyhýbat se démonům.“

Catherine

severní planina,

pitorie

Běž, mé dítě, běž,

tam co je ta věž.

Vlci už vyjí blíž,

najdi si rychle skrýš.

Brigantská ukolébavka

„Nevidím je.“ Catherine mžourala do zářícího sněhu.

„V nejnižší části římsy. Nalevo od vrcholu.“ Ambrosův hlas zněl vyrovnaně, ne polekaně, ale bylo v něm ještě něco jiného. Jako by ztvrdnul, pokryl se vrstvou ledu. Tak jako všechno tady.

Obloha byla světle šedá, tmavla a jako by se trochu houpala. Catherine se opírala o hůl, kterou jí to první ráno udělal jeden z jejích vojáků Geratan. Připadalo jí to už tak dávno, i když ve skutečnosti to bylo teprve včera… ne, předevčírem. Všechno jí splývalo. První noc strávili v mělkých jeskyních, druhou pochodovali a teď bylo téměř poledne třetího dne po jejich útěku z Rossarbu.

Catherine se přiměla zaostřit pohled na vzdálené úbočí hory. A tam je viděla, malé tmavé tečky. Nejdřív se zdálo, že jich je jen hrstka, ale objevovaly se další a další, pohybovaly se po svahu dolů a na bílém sněhu se spojovaly v jedinou temnou skvrnu. Předtím byli vojáci mezi stromy, takže se dali hůř rozeznat, a Catherine doufala, že počet ohňů, které pozorovali v noci, je tak vysoký jen proto, aby jim nahnali strach. Aby se pronásledovatelé zdáli početnější.

„Takže jsou to určitě vojáci mého otce?“ zeptala se Ambrose.

„Ano. Ten v čele veze čtvercovou zástavu.“

Briganťané měli čtvercové praporce, Pitorijci trojúhelníkové. Byli to tedy Briganťané.

„Hádal bych, že je to tak jeden prapor,“ dodal Ambrose. „Dvě stovky mužů.“

„Dvě stovky!“ Catherine se sevřelo srdce a rozhlédla se po své skupince. Jich bylo dvacet. Ani za nejlepších podmínek by nemohli doufat ve vítězství… a tohle byly spíš ty nejhorší.

„Jaký máme náskok?“

„Přinejlepším půl dne.“

Půlden byl jako nic. Neměli čas zpomalit ani odpočívat. Jenže další noc už na nohou nevydrží. Už teď šli rychleji a dál, než si myslela, že je vůbec možné, mířili na západ přes planinu s nadějí dostat se na jih, do bezpečí. Byl to zoufalý nápad: počasí tady bylo drsné, kráčeli územím démonů a jejich jediným průvodcem byla třináctiletá Tash.

Na druhou stranu Tash zřejmě věděla, co dělá, a cestu zvládala dobře, stejně jako Catherinini nejvěrnější bělovlasí vojáci Rafyon a Geratan. Generál Davyon byl tak tvrdý a odhodlaný, jak se od velitele princovy osobní gardy dalo čekat. Pak tu bylo deset řadových vojáků. Sedm jejích, s vlasy obarvenými na bílo, aby dali najevo svou loajalitu, a tři Zaynovi modrovlasí. Dalšími členy skupinky byli kuchař a starý sluha, který zůstal v Rossarbu až do hořkého konce a pak se pokusil uprchnout s nimi, ale teď vypadal, že se každou chvíli zhroutí. Catherinina komorná Tanya, která s ní přišla z Brigantska, si na nic nestěžovala, ale očividně už sotva pletla nohama. I Catherine se podlamovala kolena. Pak tu byli Edyon a March. Ani jeden z nich nepatřil k bojovníkům, byli stejně staří jako Catherine a nepůsobili o nic silněji než ona.

Všichni se snažili vydat ze sebe to nejlepší, jenže teď se zdálo, že je to všechno k ničemu – muži jejího otce je dostihnou dřív, než jejich skupinka stačí dorazit k okraji planiny. Nebo spíš než stačí urazit aspoň polovinu cesty přes pláň.

„Co udělají?“ zeptala se. Ambrose ještě před pár měsíci sám patřil k brigantským vojákům. Cvičil se s nimi, bydlel s nimi. Znal jejich uvažování.

Teď pokrčil rameny. „Jsme v otevřené krajině, dobře na nás vidí. Mají nás jako na dlani. Pošlou za námi skupinu nejrychlejších jezdců.“

„Jak velkou skupinu?“

„Dost na to, aby bylo jisté, že nás porazí.“ Ambrose rozhlédl po jejich hloučku a hořce se zasmál. „Takže by stačilo pět chlapů.“

Starý Ambrose by nic tak cynického nikdy nevyslovil, ale možná se těšil na boj. To bylo přece motto brigantské armády: „Lepší boj než útěk.“ Lepší tasit meč proti bývalým kamarádům, než umrznout nebo se nechat zabít démonem.

Catherine ale bojovat nechtěla. Nechtěla prohrát. Vzpomínala na knihy o válkách, které četla. Když nad nimi sedávala v otcově knihovně, nikdy by ji nenapadlo, jak tohle sebevzdělávání jednou využije, ale těšilo ji pomyšlení, že by si to nikdy nedokázal představit ani její otec. Vzdělávání dívek – zvlášť v bojových strategiích – mu vždycky připadalo jako zbytečný nesmysl. „Myslím, že pošlou dvojnásobek mužů, než je nás. Jak říkáš, budou si chtít pojistit vítězství.“

I kdyby se všichni vzdali, Briganťané je stejně pobijí. Kromě jí a Ambrose, je takové milosrdenství nečeká. Jsou zrádci a budou odvezeni do Brigantska, aby je tam před popravou mohli mučit.

„Proto musíš pryč.“ Ambrose se obrátil ke Catherine. Většinu hlavy měl obalenou šálou a kápí, viděla z něj jen oči a droboučké krystalky ledu v obočí a na dlouhých řasách. „Ty, Tash a generál Davyon se můžete dostat na jižní okraj planiny a dolů z ní, zatímco my je zdržíme. Tash vás povede. A generál tě ochrání.“

„Ne, já ostatní neopustím.“ Neopustím tebe, chtělo se Catherine říct, ale něco jí v tom zabránilo. Před pár týdny věřila, že Ambrose je mrtvý, a téměř ji to zlomilo. Nedokázala si ani představit, že by ho tady nechala bojovat a zemřít. Jedině kdyby šel s ní… Jenže pak by tu bojovali a zemřeli ostatní. Zavrtěla hlavou. „To neudělám.“

„Není jiná možnost.“

Viděla bolest v jeho očích. Protože chce utéct s ní? Nebo touží radši bojovat? „Vždycky je jiná možnost,“ vybuchla.

„Samozřejmě máte pravdu, Vaše Výsosti.“ Jeho tón zněl tak jízlivě, jak ho nikdy předtím mluvit neslyšela. „Máte na vybranou: utéct a dožít se příštího týdne, nebo zůstat a nechat se chytit, mučit a veřejně popravit. Vsadím se, že váš otec nechá vaši hlavu vystavit nějakým obzvlášť důmyslným způsobem.“

Ambrosova slova ji zamrazila u srdce. Její otec nechal mučit Ambrosova staršího bratra Tarquina, který trpěl celé dny, ne-li týdny, než ho zabili a poslali jeho hlavu a ruce, upevněné na kovový kříž, jako dárek princi Zaynovi. Catherine věděla, že Ambrose si bratrovu smrt klade alespoň částečně za vinu.

Položila mu dlaň na hrudník a zadívala se mu do očí, plných bolesti a hněvu. „To, co můj otec udělal Tarquinovi a co by udělal mně, jen dokazuje, jaká je zrůda. Ale já nemůžu a nebudu jednat na základě strachu. Nechci umřít, nechci, abys umřel, a nechci nechat umřít svoje lidi. A co je důležitější – jsem jejich vůdce, jsem člověk, jehož mají následovat. Mám k nim povinnosti.“

„Nemáš povinnost s nimi umřít. Máš povinnost žít a bojovat dál, i když už oni budou mrtví.“

„Vím, že by za mě tihle muži položili životy, abych mohla uprchnout. Vím, že ty bys za mě bojoval a zemřel, Ambrosi. A něco ve mně touží uprchnout – přiznávám, že jsem vyděšená. Nechci se nechat chytit a mučit. Jenže je stejně nemůžu opustit.“

Ambrose chytil Catherininu dlaň v rukavičce. „Když chceš být vůdcem jiných, musíš čelit těžkým rozhodnutím. Někdy je třeba obětovat vojáky. Prohrát bitvu, abys vyhrála válku. A vůdce musí vždycky přežít… To je tvoje břemeno. Máš jejich životy ve svých rukou a někteří o ně přijdou. Pokud se s tím nedokážeš smířit, pak je nemůžeš vést.“

„Ano, ale nevěřím, že už jsme v takové situaci. Říkals, že máme půldenní náskok. Chci toho využít. Každou hodinu se čím dál víc ochlazuje a pro Briganťany je to stejný problém jako pro nás. Jsme hladoví, ale to oni taky. Najít jídlo pro dvě stě krků bude mnohem těžší než najít ho pro dvacet. Můžou nás napadnout démoni, ale to Briganťany taky. A máme Tash, která zná Severní planinu líp než kdo jiný, včetně našich pronásledovatelů.“

„A proto povede tebe a Davyona do bezpečí,“ trval na svém Ambrose. „Vezmi si ten Zaynův dopis pro knížete Thelonia, který jsi dala Edyonovi, a doruč ho sama. Musíš se postarat o to, že se k němu ta depeše dostane.“ Znovu v jeho hlase zaslechla cynický podtón, když vyslovil Zaynovo jméno.

Catherine zavrtěla hlavou. Otočila se, zapotácela se a opřela se znovu o hůl. „Dnes večer se rozhodnu. Do té doby zůstaneme pohromadě.“

„Večera se nedožijeme, pokud tedy značně nezrychlíme.“

„Tak tedy zrychlíme.“

Catherine se dál prodírala sněhem v čele skupiny. Motala se jí hlava a země se jí vlnila pod nohama. Potřebovala se najíst a napít a plášť sice měla z vlny a kožešiny, ale chlad si stejně nějak našel cestu k jejímu tělu. Popošla k Davyonovi. „Zrovna jsme se dohadovali se sirem Ambrosem, generále, jestli dokážeme pokračovat ostře až do soumraku. Pomozte mi ho prosím přesvědčit, že to zvládneme.“

Generál pohlédl na Ambrose, pak pokývl, zamumlal: „Jistě, Vaše Výsosti,“ a vyrazil.

Catherine musela dělat co nejdelší kroky, aby s ním udržela tempo. Dívala se do sněhu a snažila se klást nohy do jeho hlubokých stop.

Jedna.

Dvě.

Jedna.

Dvě.

Jedna.

Dvě.

Nezvedala hlavu, sledovala stopy ve sněhu. Bylo to jako sen. Sen, který trvá a trvá.

Uprostřed té noční můry zaslechla výkřik „Podívejte!“ a málem narazila do Davyona, který se před ní zastavil. Ambrose ukazoval za sebe. „Posílají za námi rychlý předvoj.“

Catherine zírala, ale stěží dokázala zaostřit pohled. „Kolik mužů?“

„Asi čtyřicet, jak jsi předpovídala,“ odvětil Ambrose.

„Moc mě neuklidňuje, že jsem měla dobrý odhad.“

„Takže přijmi, že i já mám dobrý odhad. Musíte s Tash vyrazit hned. Nečekat do večera.“

„Ne, musíme přestat žvanit a jít dál. Generále, vyrazte zase v čele.“ Když se Catherine obrátila, aby pokračovala v chůzi, země se s ní zhoupla a pak už necítila nic, jako by plula. Když se zase rozkoukala, viděla nad sebou Ambrosův obličej. Byla v jeho náruči, nesl ji. Jeho tělo proti jejímu bylo horké, jeho paže silné a pevné, a přece něžné. Věděla, že se jí to nejspíš jen zdá, že má halucinace z vyčerpání… ale byla to krásná halucinace. Kéž by to byla pravda. Kéž by ji skutečně držel v náručí. Opřela si hlavu o jeho hruď, ucítila jeho dech na tváři a zamumlala: „Tohle je lepší než chůze.“ Bylo to lepší než cokoli, co ji napadalo.

„Jsi vzhůru? Omdlelas.“

„Cože? Ne!“ Nebyl to trik její znavené mysli. Nesl ji. Catherine nechtěla být nejslabším článkem, který ostatní zpomaluje. „Můžu jít. Postav mě na zem. Kde mám hůl?“

„Má ji Tanya.“

„Dej mi ji a já půjdu.“

Ambrose neodpovídal.

„Postav mě na zem, když se budu opírat o hůl, zvládnu to.“

„Omdlela jsi, i když ses opírala o hůl.“

Jenže Catherine se v jeho náruči začala zmítat. Ambrose zakopl a pustil její nohy, takže se postavila a opřela se o něj. Zadívala se na zbytek skupinky. Je z nich nejslabší. Pak se zadívala na předvoj Briganťanů, který se k nim blížil jako černý šíp po sněhobílém podloží.

Zpomaluje je. To ona zaviní jejich smrt. Bylo to až k smíchu – Ambrose navrhoval, aby uprchla, jenže ona sotva stála na nohou.

Bylo tu ale něco, co jim mohlo pomoct. Ambrose pořád nesl ve vaku lahvičku purpurového dýmu démonů.

Catherine ho užila už v Rossarbu a milovala ten pocit síly, který jí dým propůjčil. Hodila oštěpem tak daleko, jako ještě nikdy předtím. Měla mizernou techniku, ale neuvěřitelnou sílu v paži. Z dýmu se jí točila hlava, ale taky zostřil její smysly a umožnil jí cítit nejrůznější věci. Třeba jak se jí princ Zayn dotýkal na zádech, jak opatrně rovnal její prsty na konci oštěpu. Jak se na ni díval Ambrose. Jak ho toužila pohladit po tváři.

„Potřebuju být silnější. Rychlejší,“ řekla Ambrosovi. „Potřebuju si dát dým démonů.“

„Je to droga. Edyon se z ní zhroutil.“

„Já byla silnější. Vezmu si jen trochu.“

„Pak budeš dost silná na to, abys šla s Tash. Do bezpečí. My zůstaneme tady a budeme bojovat.“ Jako by Ambrose čekal jen na tuhle příležitost, jako by právě tohle opravdu chtěl.

Catherine zavrtěla hlavou. „Zůstaneme pohromadě. A jestli někdy opustím ostatní, ty pojedeš se mnou.“

Zíral na ni. „Jednou s nimi budu bojovat. Tomu nezabráníš.“

„Až se to stane, udělám všechno, co budu moct, abys zvítězil. Tady zvítězit nemůžeš.“

Ambrose sklopil hlavu, jako by uzavřeli dohodu. Vylovil z koženého vaku lahvičku s dýmem démonů. Purpurový kouř kroužil v nádobce a kontrastoval s pochmurnou šedí oblohy. Catherine uchopila těžkou teplou fiolu. Kouř v ní zakroužil rychleji a jako by v místech, kde se její dlaně dotýkaly skla, zhoustl.

Princezna odklopila korkovou zátku a nechala z hrdla lahve uniknout pramínek purpurového dýmu. Rychle zátku zase přirazila a naklonila se do kouře, zhluboka ho vdechla. Vklouzl jí do nosu, do úst. Zakroužil jí na jazyku, vplul do hrdla, rozehřál její tělo zevnitř. Tváře měla teplejší a brněly ji. Usmála se. Ten pocit horka byl božský. Uvolnila ramena. Napětí z ní vymizelo. Její slabé vyčerpané tělo začala naplňovat síla, pružnost, energie.

Vdechla další pramínek a otočila se k nepřátelským vojákům, kteří ji pronásledovali. Měla pocit, že si s nimi poradí hravě sama.

Ne! To je absurdní.

To s ní dělá ten dým. Musí se soustředit. A jít rychleji, o to jde. Podala lahvičku Ambrosovi, který si ji schoval do vaku na rameni a bedlivě Catherine pozoroval. „Jak ti je, Výsosti?“

„Mnohem tepleji a cítím se daleko silnější. Teď bych já mohla nést tebe, sire Ambrosi.“ Catherine se obrátila k Davyonovi. „Musíme jít. Kde je Tash?“

„Šla napřed, Vaše Výsosti. Dělá jí starosti počasí.“

Catherine si posměšně odfrkla. „Zatímco my si děláme starosti s Briganťany.“

„Tash tvrdí, že se blíží pořádná bouře. Chce nám najít úkryt.“

Obloha byla celý den šedivá a zamračená, ale teď mraky potemněly ještě víc, na severu byly skoro černé. Jedinou chabou útěchou bylo, že bouře zasáhne stejně tak Briganťany jako je.

Zase vyrazili po stopách, které zůstaly ve sněhu po Tash. Davyon šel v čele, Geratan a Rafyon pomáhali těm pomalejším. Většina mlčela, všechnu energii spotřebovali na pochod. Catherine vzala Tanyu za ruku a téměř svou komornou táhla za sebou.

Kéž by si všichni mohli vzít dým, jenže zabíral jen na hodně mladé. Ambrose a Tanya by z něj nic nezískali. Možná by ho ale mohla dát Edyonovi a Marchovi, uvažovala Catherine. Viděla, jak Edyon s jeho pomocí vyléčil Marche, jehož rány se zacelovaly přímo před jejíma očima, takže věděla, že oba jsou dost mladí, aby na ně účinkoval stejně zázračně jako na ni. Jenže Edyon se po jeho vdechnutí nakonec zhroutil, a to nemohla riskovat. Co když dým působí na každého jinak? Jí na zhroucení rozhodně nebylo. Cítila se živá, plná energie. Mocná. Jako by takhle dokázala jít míle a míle.

Jít a přemýšlet – stačí, když bude dělat tohle. Měla před sebou ještě dlouhou cestu, kterou musí urazit, a spoustu věcí, o kterých potřebovala přemýšlet. Ne že by mohla zapomenout na válku. Ale občas byla úleva rozpomenout se na šťastnější časy.

Její vzpomínky se vrátily k vítězoslavné pouti celou Pitorií, od pobřeží do hlavního města, nádherné Tornie se zámkem s bílými věžemi. Viděla to před sebou naprosto jasně.

Koně, tanečníci a muzikanti.

Moje bílé květinky, albinky.

Moje bílé šaty a šperky. Jak všechno jiskřilo na slunci. Muži, kteří si odbarvovali vlasy na bílo, aby dali najevo, že jsou mými stoupenci.

A první setkání se Zaynem.

Bála se, že by Zayn mohl být tak chladný a povýšený, jak ji varovala matka. Ale Zayn nebyl nikdy ani chladný, ani povýšený. Její matka se v něm mýlila.

Matko. Už celé dny jsem si na tebe ani nevzpomněla. Věděla jsi o té chystané válce? O otcových plánech? Vím, že bys mi to pověděla, kdyby ano. Tys věřila, že je můj sňatek se Zaynem v zájmu obou zemí. Že mě s ním čeká budoucnost. Nemohla jsi předvídat tuhle válku, protože ta nikomu nedává smysl. Válka kvůli dýmů démonů!

Jenže její otec útok naplánoval důkladně. Včetně toho, aby Catherinin bratr Boris a brigantský inkvizitor Noyes, kteří byli v Tornii údajně na svatbě, se svými muži napadli krále i všechny shromážděné šlechtice, kteří dorazili oslavovat princův sňatek.

Tolik mužů už padlo. Král Arell byl raněn – kdo ví, jestli už svým zraněním nepodlehl?

A Pitorijci z té léčky obviňovali ji, Catherine. Jeden z nejmocnějších pitorijských šlechticů lord Farrow už volal po jejím uvěznění.

Farrow mě nenávidí.

Ale princ Zayn nevěřil, že bych o činech svého otce nebo Borise věděla.

Ochránil mě. A byl mi opravdu vděčný za moje varování.

To, jak ji učil držet oštěp. Jak něžně rovnal její prsty… Pomalu odlepil každý z nich a položil je na správná místa. Jak pevně stál, když se rozesmála a opřela se o něj, a cítila jeho sílu, ale taky svou. Tak jako teď.

Tolik věcí na Zaynovi se jí líbilo.

Jeho smysl pro humor. Jeho hlas. Jeho čest.

Je ke mně laskavý. Respektuje mě. A je hezký. Z jistého úhlu pohledu dokonce krásný.

Ale ty jeho šaty. Vypadají skoro absurdně… skoro žensky, a přece nějak působí mužně. Modré hedvábí, modrý samet, někdy i modré kožešiny.

A modrá barva jeho pokožky, která vykukuje tam, kde jsou jeho kabátce a košile prostřižené.

Kde všechna ta modř končí?

Catherine se zasmála. Zayn se nepodobal žádnému z mužů, které kdy poznala.

Ne že by jich bylo moc. Vlastně jsem skoro žádné neznala. Kromě otce a bratrů a Noyese a pár vojáků z Královské gardy. A Ambrose.

A Ambrose. Byl tak hezký a dvorný, a přece se od Zayna tak lišil. Ambrose ji uchvátil, hned jak ho poprvé spatřila – před dvěma lety, když nastoupil ke Královské gardě. Samozřejmě si nikdy nenamlouvala, že by někdy mohli být spolu. Ambrose byl urozený, jenže ne natolik, aby ho její rodiče někdy mohli považovat za vhodného nápadníka pro ni, princeznu. Mohla ho obdivovat jen z dálky. Cokoli jiného by ohrozilo životy jich obou. Jeho víc než její.

Teď se ale situace změnila. Už se nemusela řídit otcovými pravidly a Zayn po ní nevyžadoval splnění slibu manželství. Může se rozhodnout sama za sebe.

„Tash se vrátila, Vaše Výsosti,“ ozvala se Tanya a zatahala Catherine za rukáv.

Děvče přešlapovalo ve sněhu. Sahala Ambrosovi sotva po prsa. Byla ještě dítě, stěží na začátku dospívání, ale dokázala putovat sněhem urputně a neúnavně jako lovecký pes. Plavé dredy měla dívka stažené v týle a nos a ústa zakrytá šátkem. Teď si ho odtáhla a bylo vidět, že se mračí. „Doufala jsem, že se dostaneme ke stromům a schováme se mezi nima, než přijde bouřka, ale všichni jsou tak pomalí.“

Pronásledovatelé byli jako černé tečky na sněhu v dálce, o něco blíž než předtím, ale ne o moc. Kdyby se Catherinini lidé stačili dostat k lesu, než se spustí bouřka, mohlo by je to zachránit. V lese budou chránění před větrem, sníh tam nebude tak hluboký. A Briganťany na otevřené pláni bouřka zpomalí.

„Musíme přidat,“ zavelela Catherine, právě když jí na tváře dopadly první jemné vločky mokrého sněhu. „Hlavně se všichni držte pohromadě.“ A vyrazila do počínající vánice.

Tash

severní planina,

pitorie

Tash se té chásky potřebovala zbavit. Byli úplně k ničemu. Kdyby šla jen s Gravellem, dostali by se mezi stromy už dávno. Jenže Gravell s ní není. Je mrtvý a brzy budou mrtví i všichni ostatní. Briganťani je pobijí do jednoho.

Mohla by se dostat do lesa sama.

To by zvládla jako nic.

I poslepu a s jednou rukou svázanou za zády.

Mohla by je předběhnout a dostat se mezi stromy. A pak je setřást úplně a zamířit do Pravontu a dál na jih.

Jenže co pak? Kam bych šla?

Gravell byl její rodinou. Jejím přítelem. Jejím vším. Nikoho jiného neměla. Když zavřela oči, viděla jeho tělo ležící na zemi s oštěpem zabodnutým do prsou a krví, která se mu rozlévala po kabátci. Zemřel v bitvě o Rossarb, když se ji snažil zachránit. Obětoval se, aby se Tash dostala pryč.

Rozbrečela se pokaždé, když si na Gravella vzpomněla, a teď hrozilo, že slzy vyhrknou znovu. Místo toho ji na tvářích zastudil sníh. Mraky nad její hlavou byly temně šedé a na severu černé, zvedal se vítr a lehké sněžení už stačilo zhoustnout. Tohle byla letní bouřka. Bývají zlé, ale netrvají víc než den. Nicméně byla tady a oni se pořád nedostali mezi stromy.

Tash se ohlédla, aby zjistila, co ostatní. No, možná nejsou všichni tak k ničemu. Princezna rázovala v čele a vypadala plná sil, stejně jako Ambrose, Rafyon, Geratan a generál – koneckonců to byli vojáci. Zato ti další vypadali, že se každou chvíli zhroutí.

Rafyon na ni zamával, ať na ně počká. Ten jí byl ze všech nejbližší. To on ji odnesl z Rossarbu po tom, co zabili Gravella. Ale Tash mu nic nedlužila. Otočila se k němu zády a zadívala se na stromy. Může tam být za chviličku. Rozdělá si ohníček a zahřeje se u něj dřív, než padne soumrak.

„Bouřka už je tady!“ zakřičel na ni Rafyon ve větru, když ji dohonil.

Tash se ani neobtěžovala protočit panenky.

„Musíme se držet pohromadě,“ nabádal ji. „Nechci tě ztratit z dohledu.“

„Bude to mnohem horší. Měli byste ty slabší nechat tady,“ navrhla. „Stejně budete mít kliku, jestli vás nedoženou Briganťani. Utýct zvládnou jen ty nejrychlejší.“

„Nikoho nebudeme nikde nechávat.“

„Buď necháte umřít slabší, nebo umřou všichni.“ Rafyon se zamračil, když to vyslovila. „Nekoukej se na mě tak. Víš, že mám pravdu. Stejně je to všechno k ničemu. Natáhnete všichni bačkory, ať se dostanete včas mezi stromy, nebo ne. A všichni si to zasloužíte.“

„Tash.“ Rafyon jí položil dlaň na paži, ale ona před ním ucukla a vykřikla: „Nesahej na mě! Nemusím s váma zůstávat. To kvůli vám je Gravell po smrti. Kvůli vám ho trefili oštěpem a nechali jsme ho tam. Proti tomu nikdo neprotestoval, co? Nikdo tam nezůstal, aby mu pomoh. Doufám, že všichni umřete.“

Nevěděla, proč to řekla. Nechtěla, aby Rafyon umřel. Měla ho docela ráda. A princeznu Catherine. A Edyona. Tanyu moc ne, ale taky nechtěla, aby umřela. Ale stejně to nebylo fér. Gravell byl mrtvý a mohli za to oni. Cítila, že začíná brečet, takže se otočila k Rafyonovi zády a zadívala se na sever, nechala vítr, aby jí bičoval obličej.

„Gravella je mi líto, Tash. Ale zabili ho Briganťani, ne my.“

„Ne! Ne! Umřel kvůli vašemu pitomýmu bojování. Všichni za to můžete. A teď dostanete, co si zasloužíte.“ A jestli zůstane, umře s nimi. Zabijí ji Briganťani, nebo, to spíš, umrzne ve vánici. Neměli správné oblečení, neměli dost zbraní ani zásoby, neměli nic. Jestli se dostane mezi stromy, rozdělá oheň, uloví pár králíků, zahřeje se a nají se. To bylo jen rozumné.

Když s nimi zůstanu, nikomu to nepomůže.

To není zbabělost. Není to špatný.

Je to rozumný.

Gravell by mi taky poradil, abych je opustila. Řekl by, ať se na ně vyseru a neohlížím se napravo ani nalevo.

„Tash,“ ozval se zase Rafyon.

„Nech mě na pokoji!“ A rozběhla se pryč.

Neohlížej se.

Nemůžeš jim pomoct.

Nic jim nedlužíš.

Přidala.

Dostat se ke stromům. Jen se dostat ke stromům.

Ztěžka dýchala, plakala a sníh jí hustě zasypával obličej. Vítr fičel a obloha byla šedivá. Kolem všechno jen bílé a šedé.

Všechno až na sníh pod jejíma nohama.

Ten sníh měl rudý nádech. Rudou barvu doupěte démona.

A Tash vběhla přímo do něj.

Ambrose

severní planina,

pitorie

Ambrose se ztěžka vlekl dál. Věděl, že by měl cítit víc – měl by být pozornější, nejspíš i vystrašenější. Jenže si uvědomoval jen to, že je unavený – unavený do morku kostí, promrzlý, hladový. Vytřel si sníh z očí a zadíval se do vánice. Neviděl nic než šedivé postavy, které se plahočily sněhem před ním. Bílá. Barva, kterou si princezna Catherine zvolila za svou, když přijela do Pitorie. Měl bílé po krk! Princezny ne, to nikdy. Pořád byla jako dřív, teď ještě víc sama sebou, když se zbavila své rodiny a všech brigantských omezení. Jinak měl ale po krk všeho. Tohohle místa, bojů, nedostatku odpočinku, po krk všeho toho umírání a bolesti a ztrát. Někdy se mu chtělo všechno vzdát, ale něco jako by ho pohánělo dál.

Bouře trochu ustala a šedivé postavy před ním byly zřetelnější, ale pár jich zabočilo moc doprava – mezi nimi byla i Catherine – a ti za nimi ztráceli jejich stopy. Ambrose se otočil na Rafyona a zakřičel: „Rozdělujeme se! Musíme…“ Vtom ho rozptýlil pohled na postavu běžící proti nim.

Nebo spíš postavičku. Tash.

A za ní se hnalo něco rychlého – něco rudého.

„Démon!“ zaječela Tash, když se řítila k nim.

Ambrose tasil meč a zařval na Rafyona: „Sežeň všechny dohromady!“

Jenže rudá postava změnila směr a zmizela kdesi ve vířícím sněhu.

Za nimi se ozval výkřik. Ambrose se otočil a spatřil Edyona a Marche, jak klopýtají k němu.

„Démon! Démon!“ ječel Edyon a ukazoval vlevo.

„Připojte se k ostatním. Držte se pohromadě.“ Ambrose se rozběhl zpátky do bouře a brzy spatřil rudé kapky na podupaném sněhu a pak větší kaluž krve… A stružku, která ho dovedla ke kusu masa a pak celému tělu s chybějící paží a hlavou zkřivenou v nepřirozeném úhlu. Kuchař!

Vzápětí se ozval další výkřik, vzdálený, spíš jako povzdech větru. Zase za ním.

Princezna!

Ambrose se rozběhl kupředu. Nedokázal běžet dost rychle a skoro nic neviděl. „Catherine? Catherine!“ Sníh před ním byl nějaký jiný… narudlý. Nebyla to krev, ale… To musí být doupě démona. Nemotorně se prodíral vpřed. Sněžení trochu ustalo a on se dostal k Rafyonovi, Edyonovi, Marchovi a Tash. Zprava se blížil Geratan a další vojáci.

„Sem! Seskupit se! Všichni sem!“ hulákal Rafyon.

Ale kde je princezna?

Vynořila se další postava.

Tanya. Sama.

Ambrose se klopýtavě vydal k ní. „Kde je Catherine?“

„Ten démon se na nás vrhnul. Rozdělily jsme se.“

„Zůstaňte tady!“ zavelel Rafyon. „Ambrose a já se podíváme po ostatních.“

Ambrose zamířil doleva, Rafyon doprava. Sníh zase zhoustl a postavy ostatních zmizely v bouři.

Zblízka zaznělo zavřísknutí. Ambrose se otočil a spatřil, jak proti němu letí něco malého a kulatého, jako míč. Tvrdě ho to udeřilo do paže a vyrazilo mu to meč z ruky. Míč zůstal ležet vedle zbraně – až na to, že to nebyl míč. Byla to hlava starého sluhy.

Ozvalo se zavytí a Ambrose vzhlédl. Démon se řítil proti němu. Rudé oči mu plály, rudá ústa měl otevřená. Ambrose se přikrčil a sáhl po zbrani. Konečky prstů nahmátl kůží potažený jílec, ale to už do něj démon narazil a vymrštil ho do vzduchu. Ambrose udělal přemet a dopadl na záda do sněhu. Snažil se posadit, když se proti němu rozehnala rudá paže. Ambrose uhnul, naklonil se ke straně a odkutálel se – ale ne dost rychle. Démonovy paže ho chňaply a zvedly jako hračku, jeho prsty mu přistály na krku. Byly horké a drtily. Ambrose udeřil do démonových paží, ale ty byly jako skála. Démon ho zvedl za krk, praštil s ním o zem, zase ho zvedl, zase s ním udeřil.

Mladík nemohl dýchat. Cítil, že krk se mu brzy zlomí.

A vtom uslyšel známý hlas: „Ne! Ne!“

Catherine!

Démon ho pustil a vztyčil se ve chvíli, kdy na něj zaútočila princezna. Ve srovnání s mohutnou stvůrou byla maličká, ale držela před sebou Ambrosův meč. Chytil démona za paži, aby mu zabránil udeřit Catherine, a ta mu v tu chvíli vrazila čepel do břicha. Démon zavrávoral. Catherine zarazila ostří ještě hlouběji a cosi přitom křičela. Démon vřískal.

Za stvůrou se objevil generál Davyon, zvedl svůj meč a sekl ji do ramene.

Všechno ztichlo, zbyl jen hukot větru a Ambrosovo sípání. Démon poklesl v kolenou na sníh a pak se svalil, pořád s Ambrosovým mečem v břiše.

Catherine se svému rytíři vítězoslavně zadívala do očí. „Věděla jsem, že na to mám sílu, i když asi ne schopnosti.“ No ovšem – sílu získanou z dýmu jiného démona.

„Zachránila jsi mi život.“

Usmála se. „Je příjemné, když se to aspoň jednou obrátilo.“

Ambrose se vydal pro svou zbraň. Démon i mrtvý vypadal majestátně. Obrovský a rudý, bez jediného chloupku a samý sval. Pak se objevil rudý dým, ve stejném odstínu jako kůže netvora. Stoupal mu z úst a každým okamžikem houstl.

Nejúžasnější ze všeho bylo, že ho neodvál vítr. Dým kroužil a svíjel se nad démonovým tělem. Pak začal klesat v plynulém proudu k zemi. Sníh se od něj rozsvítil rudě a Ambrose nějak pochopil, že dým se vrací do doupěte. Catherine ho fascinovaně pozorovala a vykřikla: „Mám nápad. Pojďme za dýmem!“

Rudý kouř se propletl mezi nohama zbídačené skupinky. Všichni na něj zírali, jak krouží kolem ústí prohlubně. „Držte se všichni u mě!“ zavelela Catherine a jako první vyrazila k démonovu doupěti.

Catherine chytila Tash za ruku. „Ukaž nám, jak se dostat dovnitř. Můžeme tam přečkat bouři.“

Ambrose málem zařval: „Ne!“ Ale na poslední chvíli se zarazil. Nebylo na něm, aby zpochybňoval rozkazy princezny. Vkročit do světa démonů bylo pošetilé a nebezpečné, jenže Catherine nedávala najevo žádný strach. Třeba bude mít to podivné štěstí i dál.

Tash si na rozdíl od něj nebrala servítky a dala najevo, co si o tom nápadu myslí. „Jít k démonům? Vám asi přeskočilo.“

„Kdyby tady číhali další démoni, už by byli venku, aby pomohli tomu mrtvému. Když zůstaneme tady, umrzneme. Anebo přežijeme do rána a pak nás zabijí Briganťané. Nikdo z nás nemá sílu jít dál.“

„To neznamená, že nemáte o kolečko míň!“ Jenže to už si Tash klekla k okraji prohlubně a vykřikla: „Pohněte sebou! Doupě se za chvíli uzavře. Musíme to stihnout, než začne rudá blednout. Dělejte to, co já. Přesně jako já. Přitiskněte obličej k zemi a zatlačte, jako byste se chtěli ponořit pod hladinu.“

A vzápětí jim to předvedla. Nejdřív zmizela její hlava, pak ramena a nohy.

Nikdo ji nenapodobil.

Všichni zírali.

Pak se Catherine vzpamatovala. „Jděte za tím děvčetem. Jste snad zbabělejší než ta kurážná holka? Zabili jsme jednoho démona a zabijeme i další. A Tash mi vyprávěla, že ve světě démonů je teplo.“ Padla na kolena, ponořila hlavu pod zem a vzápětí zmizela.

To samozřejmě stačilo, aby se ostatní pustili za ní. Některým mužům to trvalo déle, zvládli to až na druhý nebo třetí pokus, ale nakonec se to podařilo. Ambrose šel mezi prvními. Klesl na kolena, nadechl se – přitiskl obličej k zemi tak, až se nosem škrábal o sníh –, vyklenul záda a prudce zatlačil. A najednou bouře zmizela.

Ocitl se v horkém, suchém, rudém kamenném světě. Kolem sebe viděl Catherine, Tash, Davyona a další.

Ale taky slyšel strašlivý zvuk, který zněl jako rachocení pánví nebo bušení kladiv. Když jeden z vojáků zkusil promluvit, z úst se mu hrnuly jen podivné skřeky. Další ho napodobil a dopadl stejně. Byli příliš hluční, pokud jsou démoni nablízku, už o nich vědí.

Tash a Davyon signalizovali ostatním, aby mlčeli, jenže to ani nebylo zapotřebí. Všichni ztichli v hrůze nad tím, jaké zvuky se tady linou z lidských úst.

Ambrose zůstal stát s mečem v ruce. Kolem nich zavládlo ticho. On i ostatní se ani nehnuli a pouze naslouchali. Čekali, až se u nich objeví i další, kteří ještě zůstali nahoře, a pak se vydají hlouběji do světa démonů. Jenže nikdo nepřicházel. Kde jsou?

March

severní planina,

pitorie

V prohlubni se ještě držela načervenalá záře. Na jejím okraji klečeli už jen Geratan, Edyon a March. Edyon třikrát přitiskl hlavu ke sněhu a třikrát ji zvedl. „Já to nedokážu,“ zaúpěl.

„Dokážeš!“ namítal March.

„Zůstaneme tady a buď zmrzneme, nebo nás Briganťani rozsekají na kusy. Totiž, já tady zůstanu. Jdi dovnitř, Marchi, zkusím tě napodobit.“

„Zapomeň na mě. Zapomeň na Briganťany. Soustřeď se na to, co děláš. Viděls, jak se Tash naklonila, jak držela záda? Dotkla se nosem sněhu, zatlačila rameny a prohnula záda do oblouku.“ Zatlačil Edyonova ramena k zemi a ukázal mu, jak se má nahrbit. „A pak pomalu a plynule vklouzla dovnitř. Zkus to znova.“

Edyon poslechl, ale rychle zase cukl hlavou vzhůru. „To je k ničemu. Já to prostě nezvládnu.“

„Musíš se pohybovat plynuleji, jako bys tančil. A hlavně to v poslední chvíli nesmíš vzdát,“ radil Geratan.

„Jo, už to skoro zvládnul. Ukaž mu to,“ vyzval vojáka March.

Geratan přikývl, srovnal tělo, ponořil hlavu do sněhu a vzápětí byl pryč.

„No tak! Viděls, jak to udělal?“ pobídl March přítele.

„Ale přesně takhle jsem to dělal, ne?“

Jenže Edyonovy nemotorné pohyby se od Geratanovy obratné elegance nemohly lišit víc.

„Zkus to znova a mysli na Geratana,“ vyzval ho March. Edyon to zkusil, ale bylo to ještě horší.

„Já to nedokážu. Běž za nimi, Marchi, než bude pozdě.“

Jenže March cítil, že prohlubeň se už mění. Rudá záře bledla.

„Marchi, honem!“ zařval Edyon. „Potop se! Hned!“

„Ne. Zůstaneme spolu.“ March se podíval na prohlubeň. Červený nádech zmizel úplně. „Myslím, že už se to zavřelo.“

Edyon vrtěl hlavou. V očích měl slzy. „Měls jít. Měls jít přede mnou.“

„Ne. Měl jsem zůstat s tebou.“ A March nějak věděl, že tohle je správné. I kdyby ho to mělo stát život, zůstane s Edyonem, dokud nebude jeho přítel bezpečně v Calidoru. Pokud se tam vůbec někdy dostanou.

„Jenže co budeme dělat? Já už o moc dál nedojdu. Nevím ani, kam bychom měli zamířit.“

„Nemůžeme jít v bouři. Ale Briganťani taky ne.“ March si přitáhl Edyona k sobě a promluvil mu do ucha: „Potřebujeme se zahřát, odpočinout si, dokud vánice nepřejde. Pak zase vyrazíme.“

„Jak se chceš zahřát? Jsem jako kus ledu!“

„Tělesným teplem.“

Edyon se k němu otočil. „Teď zrovna se nemůžu smát, ale jestli tohle přežijeme a vzpomenu si, žes mi to navrhl, vynahradím si to.“

„Nemyslím svoje tělo!“ křikl March. „Myslím démonovo!“

Edyonův obličej se zkřivil znechucením. „Cože?“

„Jeho tělo je horké a my potřebujeme přežít.“ March pomohl Edyonovi na nohy. „Pojď. Dým sem přivanul tamhle odtud. Někde tam bude tělo. Hledej něco velkého a rudého.“ Klopýtali spolu sněhem a Marchovi se ulevilo, když zahlédl červený obrys. Klesl k démonovi na kolena. Sníh, který se na tělo sypal, v jeho horku hned tál. March si sundal rukavici a přitiskl ji k rudé pokožce. Byla téměř horká. „Ty zůstaň tady, já musím ještě něco zařídit.“

Než si Edyon stačil postěžovat, March odklopýtal pryč, aby se pokusil najít další tělo. Viděl ve sněhu kuchařovu utrženou paži a tušil, že zbytek mrtvoly najde poblíž. Nesl na rameni velký vak a March doufal, že by v něm mohlo být jídlo, o něž se kuchař nechtěl dělit s ostatními. Sněžení trochu zesláblo a March spatřil kuchařovu mrtvolu. Když nakoukl do vaku, zjistil, že se nepletl. Z vůně šunky a sýra se mu sbíhaly sliny. Kuchař měl taky šátek a rukavice – totiž, jednu rukavici –, které nebyly od krve. Jeho těžký kožený kabátec byl roztržený, bez rukávu a zakrvácený, ale pořád se mohl hodit. March u něj našel ještě velký nůž a zachovalou brašnu.

Vrátil se s kořistí k démonovi a překvapeně zjistil, že Edyon už se k mrtvému netvorovi přitulil.

Teď se ozval: „Nemůžu uvěřit, že to dělám, ale jestli umřu, tak aspoň v objetí s tím nejkrásnějším chlapem na světě.“

March poklekl k němu. „Není to chlap, je to démon. Respektive mrtvola démona.“

„Ujišťuju tě, Marchi, že už jsem měl i horší týpky.“ Edyon se otočil k příteli a mrknul na něj. „A vůbec, proč myslíš, že jsem mluvil o démonovi?“

March se usmál a zavrtěl hlavou. Už si téměř zvykl na Edyonovy lichotivé komentáře o svém vzhledu, jen nikdy nevěděl, co na ně odpovědět. „Našel jsem nějaké jídlo, šátek a jednu rukavici.“ Všechno to strčil Edyonovi.

Ten zvážněl. „Děkuju ti, Marchi, žes zůstal se mnou.“

March se mu zadíval do očí. „Tys taky zůstal se mnou… myslím v Rossarbu.“

„Dali nás do jedné cely. Ne že bych měl zrovna na vybranou.“

„Ale ano, měls. A zůstals se mnou. Já zůstanu s tebou.“

March si lehl z druhé strany vedle démona a přehodil přes ně potrhaný kožený kabát. Ten je ochránil před poryvy větru a prostor pod kůží se naplnil teplem démona.

„Na tom sněhu se leží překvapivě pohodlně,“ zamumlal Edyon. „Jen si to představ: naše situace vypadá dost pochmurně, tiskneme se k mrtvému démonovi uprostřed zuřící sněhové bouře, v patách máme půlku brigantské armády, ale třeba jsme my nakonec ti, co měli kliku. Je možné, že princeznu a ostatní už tam dole roztrhaly hordy démonů.“

„Co my víme,“ souhlasil March, i když mu to vlastně bylo jedno.

„Mohla se zachránit,“ rozumoval Edyon. „Měla v sobě purpurový dým démona, ten jí dodal pořádnou rychlost. Už mohla být v bezpečí, ale rozhodla se zůstat s ostatními.“

„Mohla ho dát nám a nechat uprchnout nás,“ namítl March.

„Mně sice taky dodal sílu, ale nedokázal jsem pak rozumně uvažovat. Když jsem ho užil, abych tě vyléčil, zhroutil jsem se pak v záchvatu smíchu,“ vysvětloval Edyon. „A než něco řekneš – ano, jsou situace, kdy dokážu rozumně uvažovat.“

March byl příliš unavený, než aby dokázal vymyslet trefnou odpověď. Musel přemýšlet o tom, co dál. Když vyrazí, sotva se bouře přežene, mohli by před Briganťany získat náskok. Mohli by se dostat na jižní okraj planiny a odtamtud na pobřeží, kde nasednou na loď do Calidoru.

A někde během cesty bude Edyonovi muset přiznat pravdu. Pravdu o tom, kdo je. Že ho neposlal Edyonův otec kníže Thelonius, ale že March a jeho starší kumpán Holywell plánovali Edyona unést a prodat do Brigantska. Jestli tohle přežijí, tak se Edyonovi přizná. Prozatím se jen víc přitiskl k horkému tělu démona a usnul.

Catherine

podzemí démonů

Vůdce se musí chovat rozhodně, i když si není jistý, jak postupovat.

Pitorijští králové, Guy Lambasse

Tohle byl opravdu jiný svět. Zimu a vichr a sníh nechali za sebou. Catherine to připadalo, jako by se dostala z jedné místnosti do jiné. Jako v těch domečcích, které si stavěla jako dítě ze židlí, stolů a prostěradel: rozhrnula prostěradlo a místo v otcově hradu se ocitla ve svém vysněném světě, kde byla sama královnou. Tady ve světě démonů bylo jen kamení, horké, drsné a suché. I vzduch byl teplý, s načervenalým odstínem.

Tash předtím Catherine o světě démonů trochu vyprávěla. Říkala, že jejich doupata se vždycky uzavřou a démoni už nikdy nepřijdou dvakrát na stejné místo. Na to se Catherine spoléhala – jinak by vedla svoje lidi vstříc jisté smrti. Zadívala se z kopce v obavě, že spatří hordy démonů. Viděla ale jen hladký oblý kámen, který vytvářel jeskyňku, a za ní vchod do tunelu, kde zmizela poslední stopa dýmu démona.

Catherine se pokusila vyslovit „Hej?“, ale vlastní hlas nepoznávala. Ani v mysli ne, rozlehl se tam jako kovové zařinčení. Zkusila to ještě jednou, se stejným výsledkem.

Tanya jí ukázala znakovou řečí: Nemůžeme mluvit.

Catherine se snažila chovat sebevědomě. Odpověděla jí prsty: Takže tu musíme znakovat. A být tiše.

Tanya se nervózně usmála a ukázala: Jako v Brigantsku.

Catherine přikývla. Tenhle svět opravdu vykazoval jisté podobnosti s Brigantskem. Byl podobně nebezpečný, jen tady byli hrozbou démoni a tam brigantští muži. Zvedla hlavu vzhůru ke světu lidí a přemýšlela, co je horší.

Spatřila u doupěte dvě postavy, Edyona a Marche. Průchod se zužoval, jestli to chtějí stihnout, musejí se ponořit do podzemí hned. Jenže Catherine s tím nemohla nic udělat, jen se bezmocně dívala, jak se kámen nad její hlavou uzavírá a svět lidí postupně mizí. Zvedla ruku a nad hlavou nahmatala strop podzemí, stejný jako všude kolem – tvrdý, hrubý a pevný.

Edyon a March zůstali nahoře. To nemůžou přežít. Buď je zabije bouře, nebo Briganťané. Další dva ztracené životy. Catherine toužila líp poznat Edyona, svého bratrance, o jehož existenci neměla tušení, dokud se nesetkali v Rossarbu. Zarazilo ji, jak je mírný, inteligentní a vzdělaný, jak se umí vyjadřovat a vtipně žonglovat se slovy, ale přitom je tak nervózní ze spousty věcí kolem. Zamlouval se jí, ale nedokázala ho zachránit. Ani Marche, ani kuchaře nebo starého sluhu.

Vůdce se musí rozhodovat bleskurychle a ona se rozhodla, jenže nepomyslela na slabší členy skupiny, kteří nezvládnou to, co ona. Musí jednat promyšleněji. Teď se musí soustředit na to, aby pomohla ostatním ze svého doprovodu najít cestu podzemím démonů k jinému doupěti, k východu na zem.

Catherine se napřímila a vydechla. Šokovalo ji, že i zvuk jejího dechu zní jako cinkot zvonečku. Musí se snažit být jako myška, tak jako se to naučila dělat v přítomnosti svého otce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svět démonů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.