TIME, ANY PLACE

Copyright © 2017 by Jennifer Probst

All rights reserved

Translation © Zuzana Hanešková, 2019

ISBN 978-80-249-4106-6

Možná, že spokojenost, kterou potřebuji, závisí na mém odchodu, abych poté, co odejdu a vrátím se zpět, ji našel doma.

Rúmí

Domy si stavíme proto, abychom v nich žili, a ne proto, abychom na ně hleděli; ať má tedy využití přednost před jednotností.

Francis Bacon

Věnováno památce Rochelle Penny Zwickelové,

mé druhé „mámy“, která mi otevřela své srdce

i dům a udělala ze světa neobyčejnější místo.

Chybíš nám každý den.

Těm, kdo hledají skutečný domov: můžete jej hledat,

postavit, vyzdobit a změnit, ale já věřím,

že domovem je jakékoli bezpečné místo,

které přináší útěchu a klid.

A domov je vždy lepší, když jej sdílíte

s někým, koho milujete.

Prolog

Raven Bella Hawthorneová sledovala, jak spouštějí rakev do země. Kvůli dešti působila jáma kluzce, téměř jako vyhrabaná hromada bláta. Jako malá by nejspíš tu díru považovala za příležitost k ohromnému dobrodružství a s hlasitým válečným pokřikem by se vrhla z okraje, jako by to byla obří skluzavka. S úsměvem od ucha k uchu by vyšplhala ven a její otec by vrtěl hlavou a snažil se jí vyhubovat. A přitom by mu v očích jiskřil smích a Raven by věděla, že ve skutečnosti není v průšvihu.

Nyní však její otec ležel v té jámě. Už nikdy neuvidí ten veselý třpyt v očích, neuslyší hluboký srdečný smích, ani si nevyslechne jedno z těch jeho napomenutí, pronášených drsným hlasem, který jí připomínal velkého tátu medvěda.

Protože její otec je mrtvý.

Teta Penny jí stiskla ruku, ale Raven to stěží cítila. Studený chlad padajícího deště jí pronikal do kůže i duše a uhnízdil se v jejím nitru, kde se natrvalo zabydlel. Skupina mužů v černých oblecích se skloněnou hlavou odříkávala modlitbu, zatímco rakev navždy zmizela.

Lidé do jámy házeli růže. Jedna plačící žena svírala růženec. Kněz dokončil obřad a řekl Raven i všem ostatním, aby netruchlili, protože Matthew Albert Hawthorne je v nebi s anděly a konečně je mu dopřán milosrdný klid.

Raven zírala na kněze. A na směsici vzdálených příbuzných, které stěží znala, a přátel, kteří se – jak se zdálo – soustředili víc na skandál kolem otcovy smrti než na ni. S výjimkou tety Penny zůstala úplně sama. A necítila vděk, štěstí ani pokoru za to, že její otec je s Bohem.

Místo toho naplnila Raven zuřivost.

Její milovaný otec, který pro ni představoval celý svět, byl lhář a podvodník. Muž, který ji o nedělích tahal do kostela a kázal jí o tom, aby si uchovala tělo pro lásku, byla laskavá k jiným lidem a vždy věřila, že na tomto světě vykoná velké věci, svou jedinou dceru opustil, aby utekl s jinou ženou. Cizí ženou.

Nebýt toho červeného světla, její otec a ta žena by žili v Paříži a budovali si nový život daleko od svých dětí. Místo toho byli oba mrtví a leželi v chladné, vlhké zemi, zatímco ona se snažila vypořádat s ránou pod pás v podobě zrady. Raven poprvé poznala, co je to nenávist.

Nenáviděla otce. Nenáviděla ženu, která ho ukradla. Nenáviděla tři syny, které po sobě ta žena zanechala, a kteří šířili odporné pomluvy o tom, že Matthew od nich jejich nevinnou matku odloudil, a vykreslovali ho jako okouzlujícího manipulátora, který se vůbec nestaral o rodinné vazby.

Otcova kdysi neposkvrněná pověst byla v troskách. Lidé pomlouvali, zírali a se zakrytými ústy si šeptali o otci, který zničil dvě rodiny tím, že svedl ženu stojící v čele Pierce Brothers Construction. Z Diane Pierceové se nějakým způsobem stala mučednice. Což z Matthewa Hawthornea udělalo jediného padoucha v celém příběhu. Takže zatímco Raven stála v hustém dešti a přijímala kondolence, spalovaly ji nenávist a touha po pomstě. Poslouchala, jak teta Penny děkuje nekonečné řadě lidí, kteří se snažili v cizí tragédii pomoci, a to nabízeným jídlem, modlitbami či jakkoli jinak. Pak se konečně vydala k limuzíně a vklouzla na sedadlo z hladké kůže. Zatímco odjížděly vstříc novému životu, Raven si v duchu opakovala jediné:

Pomsta bude sladká.

Kapitola 1

Dalton hleděl na stůl před sebou a mračil se. Všechno bylo špatně.

Pocit marnosti mu lezl na nervy. Po hrudi mu stékal pot a do nosu stoupaly známé vůně fermeže a pilin. Škrábal se na hlavě a upíral pohled na ostré křivky a zvířecími tlapami zakončené nohy jídelního stolu, který restauroval pro Ryanovy. Křivky byly správně. Zlehka a láskyplně přejel rukama po desce a dolů po jednotlivých nohách a vycítil, že v kvalitě problém není. Klekl si a vlezl pod stůl, aby to zkontroloval, ale nenašel žádné vady nátěru a struktura byla plná a hladká. Tvar byl dokonalý. Tak co to bylo za zvláštní pocit, že něco je úplně špatně?

Převalil se, vstal, couvl a podíval se na stůl ve světle.

Příliš tmavý. Povrchová úprava brazilského ořechu se prolínala do černavých tónů.

Úplně špatně.

V hlavě mu našeptával tichý hlásek a Dalton jako vždy nepátral po tom, odkud se odpovědi berou. Prostě jen šel tam, kam jej vedly. Jeho klienti trvali na tom, aby starožitnost, kterou nedávno objevili, dostala co nejtmavší povrchovou úpravu, a jestli se jejich pokynům vzepře, pěkně to schytá.

Od Ryanových i bratrů.

A jako obvykle varovné signály ignoroval a rozhodl se nechat se vést instinktem.

Stolek potřeboval světlejší nátěr. Brazilský kaštan bude správná volba. Měl sytější barvu, což zaoblí rohy a zvýrazní nádherné křivky a elegantní důstojnost této starožitnosti. Vybrali si špatně, ale když to provede správně, budou souhlasit.

Možná.

Zahnal pochyby, popadl ručník, aby si utřel špinavé ruce, a hltavě se napil vody. Díky tiše hučící klimatizaci měla místnost perfektní teplotu. Lepkavá vlhkost venku mu nevadila, protože byl zvyklý na dusná severovýchodní léta. O jeho vzácné dřevo však bylo třeba se starat a nejlépe se mu dařilo ve stabilních podmínkách. Bylo známo, že vlhkost deformuje vlákna. Příležitostně musel surové materiály chránit před občasnými náladami matky přírody a nedělalo mu potíže zvyknout si na uměle vytvořené podmínky.

Jeho bratři by si z něj za takové představy utahovali, takže jim o tom nikdy neřekl. Stejně jako bude muset snášet jejich řeči, až Ryanovým zavolá, aby mu dali na dokončení stolku jeden den navíc. Příliš často si o něm mysleli, že je přelétavý a nezodpovědný. Oni tři možná vlastnili Pierce Brothers Construction společně, ale bylo zjevné, že Caleb s Tristanem stále nevěří, že si Dalton se svou úlohou ve firmě poradí. Uplynulý rok byl drsný a všichni tři se velmi sblížili, ale přesto si Dalton uvědomoval, že se k němu Cal s Tristanem stále chovají jako k otravnému mladšímu bratrovi. Jistě, respektovali jeho nadání pro práci se dřevem, ale stále odmítali uznat jeho podíl na celkových výsledcích firmy.

Dohánělo ho to k šílenství.

Potřásl hlavou a odvlekl se k ponku. Začal uklízet nástroje a rozvířil další oblak pilin. Přemýšlel o uplynulém roce a také o tom, jak dlouhou cestu ušli. Když se dozvěděl o otcově smrti a o poslední vůli, která jej přinutila přestěhovat se zpátky do Harringtonu v Connecticutu, aby zde se dvěma staršími bratry řídil rodinný podnik, měl vztek a cítil se zrazený. V Kalifornii byl šťastný, budoval si tam vlastní firmu a zbavil se otcova drsného zacházení. Christian Pierce vládl rodině jako starý římský císař – buď bylo po jeho, nebo nic. Odmítal dovolit, aby v podniku prováděli jakékoli změny, a jediným jemnějším prvkem v životě jeho synů byla jejich milovaná matka, která držela rodinu pohromadě.

Dokud ji osudná nehoda nejen nepřipravila o život, ale také Daltonovi nezlomila srdce a nerozbila jeho naděje na to, že cokoli bude ještě někdy v pořádku.

Všechno, čemu věřil, se zhroutilo a zanechalo po sobě trosky. Diane Pierceová byla tou silou, která jej držela pohromadě. Když se dozvěděli, že v den smrti od nich zrovna utíkala pryč s cizím mužem, všechny je to poznamenalo. Dvě jednosměrné letenky do Paříže tu zradu potvrdily. Jediný způsob, jak to všechno překonat, bylo představovat si, že ji ten muž, který shořel v autě vedle ní, obalamutil. Jistě, Dalton nikdy nedostal odpovědi, po nichž toužil. Všechny umřely spolu s ní, stejně jako všechno dobré, něžné a čisté v jeho životě.

A poté je všechny smršť strašlivých událostí rozervala ve švech, až mezi nimi nezůstalo nic než hněv a bolest. Dalton utekl do Kalifornie, Tristan se usadil v New Yorku a Caleb zůstal a pracoval s otcem.

Sevřel pilu pevněji. Pět let, a oni spolu za tu dobu stěží promluvili. Dalton, který si byl s bratry kdysi tak blízký, žil v jakési prázdnotě, jako by žádnou rodinu neměl, až se dozvěděl, že Christian Pierce zemřel na infarkt. Když se vrátil na otcův pohřeb, poslední vůle z nich ze všech udělala hlupáky. V závěti Christian Pierce stanovil, že všichni tři musí jeden rok společně řídit Pierce Brothers a dosáhnout zisku, jinak se podnik prodá. Když Cal Daltona a Tristana prosil, aby mu pomohli, zdráhavě souhlasili, ale byl to těžký rok, plný bolestivých odhalení a přetrvávajícího hněvu. Nějak se jim podařilo si pomalu znovu vybudovat vztah, až se z nich nakonec opět stala rodina.

Jakmile uběhl rok, rozhodl se Dalton zůstat. Představa, že bude Pierce Brothers řídit jako plnohodnotný partner, ho naplňovala pýchou a ctižádostí. Nyní mohl s hrdostí stát po Calově a Tristanově boku a mluvit o skutečném rodinném podniku. Caleb jako hlavní stavař dohlížel na nové stavby. Tristan se staral o nemovitosti, design a koupi a prodej domů. A Dalton měl štěstí, že mohl dělat to, po čem v životě vždy toužil: pracovat se dřevem. Když sám úplně od začátku vytvářel cenné a nádherné předměty, konejšilo to cosi v jeho duši. Jeho ruce představovaly prostředek vedoucí k tvořivosti a péči, a každý kousek byl unikátní a zvláštní, jako by Dalton dal dřevu prostor, aby mohlo odhalit své nitro. Bratři konečně zapadli do rytmu a Pierce Brothers Construction se opět ocitla na výsluní.

Kéž by ho jen jeho bratři přestali odstrkovat od zásadních rozhodnutí.

Dalton pečlivě uložil nástroje a uklidil dílnu. Velká, kůlně podobná stavba vypadala z vnějšku obyčejně, ale uvnitř to byl jeho osobní ráj. Dílna stála u lesa na rodinných pozemcích v naprostém soukromí, obklopená hustým křovím jako skrytý pohádkový dům, který nikdo nedokáže najít. Podél stěn se táhly regály plné nejrůznějších nástrojů a vyřazených kousků. Každý takový kousek vyprávěl svůj vlastní příběh, kterého si Dalton cenil. Svou sbírkou pil byl proslulý, a když se k ní někdo byť jen přiblížil, Dalton měl chuť na protest zavrčet. Možná nebyl majetnický ve vztahu k ženám, ale upatlané prsty by se od jeho nářadí měly raději držet dál.

Pásové pily, kotoučové pily a formátovací pily byly jeho živobytí. V průběhu let rozšířil svou sbírku soustruhů, srovnávacích frézek, brusek, kolíkovacích frézek a horních frézek. Jeho nářadí bylo špičkové kvality a s láskou se o něj staral. Jako prodloužení jeho prstů mohlo práci buď dokonale provést, nebo celou snahu zničit. Uprostřed místnosti stál velký multifunkční pracovní stůl s mnoha vzorně označenými zásuvkami. Dalton přesně věděl, kolik vrtáků v každé z nich leží a jak jsou velké.

Cal si jednou něco „půjčil“ a zapomněl to vrátit. Poté, co však Dalton na oplátku „omylem“ poslal všechno dřevo na zakázku jinam, než měl, už se jeho drahocenné kůlny nikdo nikdy nedotkl.

Díky Amazonu Echo měl vždy po ruce svoji oblíbenou hudbu a digitální hlasová asistentka Alexa se stala jeho nejlepší přítelkyní, jakou kdy měl.

Dalton dokončil úklid a zalétl pohledem k telefonu. Přemýšlel o plánech na večer, které zahrnovaly jen to, že vyzvedne novou fermež pro Ryanovy, a to bylo asi tak všechno. Caleb a Morgan si chtěli vyjít ven. Tristan na pár dní obchodně odjel. Možná by mohl zavolat Avery, té hezké malé blondýnce, a vzít ji na večeři? Jeho neutrální reakce mu napověděla, že to není dobrý nápad. Při poslední schůzce si totiž všiml, že se jí v modrých očích zračí roztržitý výraz a nenuceně se zmínila o tom, že její sestra přijede na návštěvu. Jako by chtěla, aby se s ní setkal.

Potlačil zachvění. Seznámit se s příbuznými bylo nebezpečné. Vytvářela se pouta a ženy pak měly mylné představy o tom, kam by mohlo pár schůzek vést. Dalton strašně nerad někomu ubližoval, takže se vždy postaral o to, aby ženy, s nimiž chodil, jasně znaly pravidla, aby věděly, jak si stojí. Příliš mnoho společně stráveného času znamenalo velká očekávání.

V tu chvíli bylo načase jít o dům dál.

V nitru jej tlačila podivná prázdnota, která tam nikdy předtím nebyla. To, co potřeboval, bylo mít vlastní projekt. Až příliš často vyráběl nábytek či verandy pro konkrétní domy, které stavěli, ale to si nezvolil sám. V Kalifornii si mohl vybírat zakázky, které chtěl realizovat. Začínal si připadat spíš jako dělník v továrně, než umělec pracující se dřevem. Jistě, věděl, že je to součást rodinného podniku, a byl hrdý na to, že odvádí dokonalou práci. Přestože se bratři rozčilovali, že neposlouchá požadavky klientů, zdráhavě přiznávali, že v devadesáti devíti procentech případů klienti souhlasili, že měl Dalton pravdu, a výsledkem byli nadšení.

Ano, to je přesně ono. Zaměří svou pozornost na zvláštní projekt, který pro něj bude skutečně něco znamenat. To potlačí nervozitu a uklidní nepokojnou šelmu v jeho nitru.

Popadl košili, naposledy se rozhlédl a zavřel za sebou dveře.

Kapitola 2

Raven ztěžka oddechovala, po zádech jí stékal pot a vlhké prameny vlasů padaly do očí. Všechno to potlačila, soustředila se a se zaťatými zuby snášela bolest namáhaných svalů a hrozící vyčerpání.

Sklonila se, aby nabrala víc síly, a pak se vymrštila do vzduchu.

Nohou zasáhla terč přímo doprostřed. Aniž ztratila rovnováhu, přesunula váhu a zničujícím levým hákem udeřila panáka, až se svalil na zem.

„Pěkná práce.“ V hlase zněly respekt a taky škádlivý podtón, které jen potvrzovaly Xavierovo postavení jejího nejoblíbenějšího trenéra. „Na holku.“

Otřela si pálící oči a začala si rozvazovat boxerské rukavice. „Milé. Co kdyby sis to se mnou rozdal a já ti ukážu, jak máš ječet jako holka?“

Zazubil se na ni. Bílé zuby ji oslnily a přitáhly k nim pohledy několika dalších přihlížejících. S mohutnými svaly a nádhernou kůží barvy kávového zrna byl Xavier nejen jedním z těch nejvyhledávanějších trenérů ve státě, ale také jedním z nejvíc žádoucích starých mládenců v Harringtonu. Už ji trénoval téměř rok a vytvořilo se mezi nimi pevné přátelství. Samozřejmě si taky pohrávali s myšlenkou stát se něčím víc, ale oběma jim bylo jasné, že mezi nimi není chemie potřebná k tomu, aby vztah pozvedli na další úroveň. Jeho minulost byla stále trochu tajemstvím. Objevil se na scéně jako soutěžící v Ninja faktoru po americku, proslavil se, když vydržel téměř do konce, a pak odstoupil, aby mohl trénovat klienty.

Raven bylo jasné, že je za tím něco víc, ale nikdy se na to nezeptala. Naučila se respektovat tajemství jiných lidí. Koneckonců, on se také nikdy nevyptával na ta její. Xavier zvedl panáka a zavrtěl hlavou. „Ne, fakt díky.

Měl jsem v životě dost ženských, co mi nakopaly zadek. Nepotřebuju další.“

Zasmála se a popadla vodu, kterou jí podal. „Aspoň máš rozum.“

„To jsem se ti snažil říct, zlato. Boj se obvykle vyhrává během několika prvních okamžiků. Udržuj si jasnou hlavu, abys situaci viděla ze všech úhlů. Pak se rozhodni, jestli zaútočit, nebo se stáhnout. Ani jedno není špatná volba.“

„Ano, osvícený.“ Byla to škádlivá slova, ale Raven věděla, že každá jeho rada je nanejvýš důležitá. Od té doby, co začala trénovat box a karate, objevovala stále nové polohy svého já, které ji zároveň i děsily.

Bezděky se prsty dotkla tetování na rameni. Meč s krvavým hrotem jí každý den připomínal její slib. Ale během uplynulého roku ji to táhlo jiným směrem a nebyla si jistá, který nakonec vyhraje. Ráda by věděla, kdy se bude muset s konečnou platností rozhodnout.

„Uvidíme se ve středu?“ zeptal se.

S trhnutím se probrala z transu. „Rozhodně. Hele, a kdy se stavíš na drink? Namíchám speciální koktejl jenom pro tebe.“

„Už po mně jeden nazvali. Jmenuje se Orgasmus.“

Obrátila oči v sloup. „Udělám ti ještě lepší. Jmenuje se Přeceňovaný.“

Když procházela krátkou chodbou k šatně, zněl za ní jeho smích. S Xavierem bylo snadné žertovat. Obdivovala jeho mužnou krásu, ale netoužila se mu dostat do postele. Z minulosti už se poučila, že sex může být nebezpečný nástroj, který ničí vztahy, a to i ty nejdrahocennější. Neměla v úmyslu se tou hrbolatou cestou vydat. Ne, až bude připravená, bude hledat muže, který je zralý, milující a laskavý. Se všemi těmi zlými hochy a sukničkáři, kteří neměli zájem o skutečný vztah, už skoncovala.

Už nikdy víc.

Raven se osprchovala a převlékla se do normálního oblečení. Když otevřela dveře, udeřilo ji do obličeje dusné vlhko a ovinulo se jí kolem hlavy jako plášť, který se ji snaží udusit. Slyšela, že lidé v Arizoně nazývají horko „suchým“, ale tady v Connecticutu se to rovnalo pohlcující invazi, která zaháněla lidi dovnitř k milované klimatizaci. A to byl teprve červen.

Měla černostříbrné designové tenisky na vysokém klínu, ale byly dostatečně pohodlné, aby vyhovovaly jejím dlouhým nohám a rychlému kroku. Naskočila do svého džípu a vydala se na krátkou cestu za náročným milencem, který chamtivě zabíral všechen její čas a energii.

Když pak zastavila na štěrkovém pozemku, její duše téměř spokojeně vzdychla. Zvenčí působila restaurace jednoduše. Tmavé dřevo a vpředu rozlehlá veranda. Svítící vývěsní štít byl pověšený trochu nakřivo a nakláněl se doprava. Jakmile odemkla hlavní vchod s bezpečnostním zámkem, objevily se před ní další dveře ve stylu starých saloonů, které místu dodávaly zábavný nádech. Když byl bar otevřený, nechávala hlavní dveře pootevřené, ale nyní je za sebou znovu zamkla a vešla do své hospody.

Na rtech se jí automaticky objevil úsměv. Do nosu jí jako symfonie stoupala vůně citronové leštěnky, přetrvávající aroma česneku a oleje a náznak vůně starého dřeva. Pohledem přejela vysoký strop s mohutnými trámy a všimla si malého místa poškozeného vodou, kvůli kterému bude třeba střechu vyměnit. Bude ji muset pořídit, než přijde zima. Z poškrábané prkenné podlahy a velkých boxů s červenými vinylovými sedačkami vyzařovalo pohodlí. Postarala se o to, aby se tady měli pravidelní zákazníci baru čím zabavit – dvě velké televizní obrazovky, kulečníkový stůl, terč na šipky a fungující jukebox, to vše jasně ukazovalo na starou školu. Na policích stály nejrůznější tretky jako figurky s kývací hlavou, sportovní suvenýry a sem tam nějaké starožitné zrcadlo. Na stěnách visely cedule se známými hesly jako PRAVIDLO ČÍSLO JEDNA: BARMANKA MÁ VŽDYCKY PRAVDU. PRAVIDLO ČÍSLO DVĚ: POKUD SE BARMANKA MÝLÍ, PLATÍ PRAVIDLO ČÍSLO JEDNA. Yosemite Sam s kouřícím revolverem a nápisem MOST WANTED nad hlavou. K jejím nejoblíbenějším patřila stará cedule z WHERE EVERYBODY KNOWS YOUR NAME.

Dominantu místnosti však představoval barový pult. Byla to další starožitnost a vsadila by se, že v době vzniku se jednalo o nádherný umělecký kousek. Matné mahagonové dřevo zvýrazňovalo cihlovou zeď za barem, společně s plně vybavenou sbírkou lihovin, pípou a prostorem, kde míchala koktejly. Bar byl mohutný, dlouhý a široký, a umožňoval, aby se k němu posadil tucet lidí.

Raven měla takové věci ráda. Možná nevěděla, jak pořádně rekonstruovat nebo ladit a ozdobné závěsy, lůžkoviny nebo polštáře na sedačku ji ani za mák nezajímaly, ale kvalitní, solidní starožitnosti ji oslovovaly. Ráda trávila volný čas bloumáním po Stodole, místním obchodě se starožitnostmi, a hledáním, co dalšího by si mohla vybrat.

V žilách se jí rozlila hrdost. Když se rozhodla bar koupit, byl následkem požáru téměř neopravitelný a v mizerném stavu. Raven se celá léta odmítala dotknout peněz z otcovy životní pojistky, ale pak si uvědomila, že je to jediná cesta, jak hospodu koupit. Po rekonstrukci dokonce mohla znovu otevřít restauraci. Ze začátku bylo menu jednoduché, ale vždy výborné, a hlavní roli v něm hrály její proslavené batátové hranolky. Když se jí však podařilo ulovit skutečně špičkového kuchaře, rozhodli se postoupit dál a stát se tak konkurencí pro tradiční restaurace ve městě. Dělali úžasné burgery se speciálními omáčkami, na které se všichni místní sbíhali. Steaky byly obrovské a silné a vegetariánská jídla, kterých měli na jídelním lístku jen pár, byla nápaditá a chutná, a ne jako jídlo pro králíky, které napadne většinu lidí. Co sem však lákalo stále větší davy, byly ty zatraceně nejlepší koktejly, jaké si dokážete představit. Konečně si udělala jméno a měla v úmyslu se rozrůstat a dělat to, co umí nejlépe.

Pracovat do padnutí.

Jo. Šlo to dobře.

Minulost se prudce vynořila a pokusila se ji zákeřně knokautovat, ale Raven se úderu elegantně vyhnula a nechala ji za sebou. Copak se už nepoučila? Pustit se do světa, který jí nemohl přinést nic než hořkost a lítost, to už nedělala. Dokud míří kupředu, má toho dost, aby byla šťastná.

Do otevření zbývalo ještě pár hodin a spousta práce. Kromě krátké porady se zaměstnanci a schůzky s Alem ohledně menu si také pohrávala s myšlenkou na nový koktejl z čerstvých malin a máty, jejichž sezóna právě nastala.

Raven zamířila za bar a dala se do práce.

Kapitola 3

Dalton prošel dveřmi jako do saloonu a rozhlédl se.

Z My Place se stávalo to místo, kde rád posedával, což bylo překvapující, neboť podnik se nacházel těsně za Harringtonem, daleko od rušné Main Street. Harrington bylo známé město, přitahující celé houfy turistů, kteří si procházeli přístav a rádoby umělecké krámky a restaurace, nabízející dary moře. Leželo blízko Greenwiche, přetékalo penězi a za jeho exkluzívními branami žilo mnoho celebrit. Dojet odtud na Manhattan bylo snadné a pár snobských časopisů ho nazývalo nejlépe ukrytým tajemstvím Severovýchodu. Daltona mrzelo, že se město tak rozrostlo. Stýskalo se mu po nevinnosti místa, v němž vyrůstal. Místní si však My Place zabavili pro sebe a Main Street i s její parádou raději vyměnili za úžasné hospodské jídlo, koktejly a kulečníkový stůl.

Bylo tu narváno a z jukeboxu v rohu hulákaly klasické písničky Michaela Jacksona. Čtyři chlápci vesele hráli kulečník a na obou televizích běžel baseballový zápas. Hráli Mets. Během života v Kalifornii se z něj vlastně stal fanoušek Dodgers, ale tady by to nepřiznal.

Na konci barového pultu se usadil hlouček mladých žen a popíjel jakýsi zpěněný růžový koktejl. Už jen z pohledu na něj ho bolely zuby. Ve vzduchu se vznášela vůně batátových hranolků, grilovaného masa a čepovaného piva.

Nakonec pohledem spočinul na dvou věcech, jimiž začínal být posedlý.

Raven.

A její bar.

To druhé se před ním rozkládalo ve vší své omšelé a otlučené slávě. Cihlová zeď vzadu zvýrazňovala mohutný vysoký barový pult, který zoufale potřeboval zrekonstruovat. Dřevo hyzdily zářezy a uštípnuté kousky a laciné zlaté nožičky baru a madlo jako by se k němu lepily bez jakéhokoli pomyšlení na estetiku. Prsty Daltona svrběly touhou ujmout se nádherného mahagonu a uvést ho do původního stavu. V hlavě se mu míhaly představy, jak ho dá zase do pořádku a vymění zlaté lemování. Sundá ten příšerný skleněný vršek a namontuje ručně dělané police, aby bylo možné pořádně předvést celou sbírku lahví s alkoholem a sklenic, která by návštěvníka dokázala ohromit. Stoličky byly vyrobené z laciného starého dubového dřeva a vlastně odváděly pozornost od samotného baru.

Jak strašně moc toužil se barového pultu dotknout. Ukázat mu něžnost a znovu mu vrátit jeho krásu. Změnilo by to podobu celé restaurace, a udělalo z baru zase tu královnu, kterou měl být. Takový projekt jej vzrušoval.

Téměř stejně jako majitelka.

Bohužel si nemyslel, že by mu Raven dovolila dotknout se jejího těla nebo baru.

Mluvila s hloučkem chlapů, kteří se, jak se zdálo, zoufale snažili s ní flirtovat. Už věděl, že jim to ale bude k ničemu. Celé měsíce se snažil získat její pozornost a ona se k němu stále chovala s ledovou zdvořilostí, ze které mu mrzly koule. Ravenino chování bylo v naprostém rozporu s jejím vzhledem, který úplně křičel SEX a zanechával za sebou zástup mužů, lapajících po dechu. Měla dlouhé vlasy, divoké a černé jako uhel. Když roznášela jídlo, nosila je vzadu sepnuté sponkou, a když jen nápoje, nechávala je volně. Zdálo se, že se nenamáhá s tím, aby prameny přiměla k poslušnosti, což jen zvyšovalo její přitažlivost. Oči barvy sazí s nádechem kouřově šedé na okrajích byly zešikmené nahoru. Připomínaly mu kočku. Měla dlouhou a úzkou tvář s ostrou bradou, nosem a hustým obočím. Dolní ret měla plný a horní krásně tvarovaný. Byla zatraceně vysoká, s malými ňadry, dlouhými pažemi a nohama a úzkými boky. Její uniforma sestávala z tílka, tmavých sepraných džínů a buď kotníkových Skechers na klínku, nebo černých páskových sandálů na podpatcích. S oblibou na krku nosila několik řetízků a ve světle se jí v nose třpytil kroužek s diamantem. Ale nejvíc Daltona fascinovalo tetování, které měla na pravém rameni. Meč se zlověstnou čepelí a zakrváceným hrotem. Ne růže nebo nějaká načmáraná fráze. Instinkt mu napovídal, že si takové tetování vybrala z nějakého konkrétního důvodu. Chtěl vědět, co ten meč znamená. Zatím mu to odmítala říct.

Od chvíle, kdy ji spatřil, se jí toužil dotknout, ale ona ho odrážela nedůtklivým chováním a chladným pohledem. Z nějakého neznámého důvodu ho neměla ráda. Nešlo o jeho nadějeplné pokusy o sblížení. Takových nabídek měla několik za večer a proslavila se kousavými odseknutími, kterým se chlapi spíš řehtali, než aby se naštvali. Ne, její postoj mu připadal nějak osobní, ale Dalton nedokázal té záhadě přijít na kloub. Zatím. Takže dál chodil do baru a doufal, že ji nakonec obměkčí.

Dosud bezúspěšně.

Když neměla žena zájem, Dalton obvykle vyčkával na příležitost. Měl rád lov a vábilo ho svádění, ale ještě nikdy nečekal tak dlouho nebo nečelil tolika kousavým odmítnutím. Taky se mu nelíbilo slovo děvkař. Bratři ho jím doháněli k šílenství. Stejně jako když nazvete ženu děvkou, účelem není nic jiného než obviňovat, zranit nebo soudit volbu druhých. Měl svá vlastní etická pravidla a byla to jeho věc. Sečteno a podtrženo: miloval ženy. Jejich vůni, jejich hlas, příjemný dotyk ženské kůže. Jejich smysl pro humor a vášeň a hluboké city, které bez potíží dávaly najevo. Sex byl jedním z darů života a on jej naplno využíval, přesto bylo jeho potěšení vždy propletené s potěšením partnerky. Miloval, když žena vášnivě sténala nebo křičela jeho jméno. Vychutnával si jejich zatnuté nehty a zkroucené prsty na nohou a to, jak po několika orgasmech zcela zvláčněly a byly úplně bezmocné. Nebyl šovinista nebo egoista, ale ženské pohlaví jej neustále fascinovalo a neviděl žádný problém v tom uspokojovat své touhy. Vždy byl poctivý a nepředstavoval si, že se někdy skutečně usadí. Daltonův postoj byl vychutnávat si ženinu společnost do doby, dokud to bylo příjemné, a pak jít dál. Ne proto, aby jim ublížil, právě naopak. Věděl, že není typ na ženění, a nechtěl v nich vzbuzovat falešná očekávání toho, co je schopen poskytnout. Většinou to fungovalo. Občas ne.

Dalton se vydal k baru a posadil se. V krvi mu proudilo sladké vábení výzvy. Nikdy neutekl z čestného boje se ženou, kterou chtěl. Nakonec ji dostane.

A bar.

Jen musí mít trochu trpělivost.

***

„Mám pro tebe nabídku, zlato. Ty. Já. A noc, na kterou do smrti nezapomeneš. Co ty na to?“

Raven se naklonila přes pult a svůdně našpulila dolní ret. Přejela ho pohledem. Pak se skutečně pomalu usmála. „Mám lepší návrh. Co místo toho třeba ty, tvoje ruka a lahvička lubrikantu? Zlato.“

K uším jí dolehl hurónský mužský smích. Jeden z jejích pravidelných zákazníků, Dave, se natáhl, poplácal kamaráda po zádech a zavrtěl přitom hlavou.

„Kámo, říkal jsem ti, že ona si nehraje.“

Chlapík, který byl terčem jejích slov, se na ni zazubil. „A taky je nelítostná. Připomeň mi, proč že jsme sem šli?“

Raven mrkla a narovnala se. Obratně se otočila na podpatku, popadla sklenici a nalila panáka whisky. „Protože servíruju nejlepší pití a jídlo ve městě. Tady, zkuste tohle. To pomůže.“ Poslala sklenici po barovém pultu a ta se zastavila před ním.

Dave rozhodil rukama. „Hej, a co já?“

„Ty znáš pravidla. Jeden pokus o sbalení. Jedno odmítnutí. Jeden panák. Pak platíš.“

Daveův přítel – jmenoval se Mark? – do sebe obrátil sklenici a uznale přikývl. „Máš pravdu, to za to odmítnutí stálo.“

Věnovala mu úsměv a pak se přesunula dál. Byli to dobří chlapi. Trochu neurvalí a nezralí, ale vždycky tu utratili spoustu peněz a byli neškodní. Každý víkend jejich skupinka přivedla dalšího, aby se ji pokusil sbalit, a neuspěl. Dobré na tom bylo, že se všichni další víkend vrátili, protože My Place byl stoprocentně ten nejlepší bar v Harringtonu.

Přejela narvanou hospodu pohledem, zamířila zpátky do kuchyně a v duchu si psala seznam toho, co je třeba udělat. Opravdu potřebovala pomocníka na plný úvazek, ale Raven ráda pracovala sama, a navíc byla proslavená výbušnou povahou. Nebylo třeba ječet na cizí lidi, když mohla být šťastně neurotická v osamění. Se zaměstnanci se vypořádala, ale ne s partnery. Přesto se jí v uplynulém roce podařilo zvýšit zisk a v bance měla skutečně peníze. Bylo to prosté ponaučení, které se pokaždé ukázalo jako správné.

Nespoléhej se na nikoho jiného než na sebe. Spoléhat na jiné lidi totiž nebylo jen nebezpečné.

Taky to bylo hloupé.

Rychle se vydala zkontrolovat kuchaře Ala, který byl jedním z nejmilejších mužů, jaké znala. Absolvoval Americký kulinářský institut poblíž Poughkeepsie, sehnal si fantastické místo kuchaře a sestěhoval se se svou přítelkyní.

Ta jej naneštěstí brzy poté opustila a dala se dohromady s chlapem, který ji s oblibou bil. Když Alovi vyděšeně zavolala, vzal si za své tomu chlapovi ukázat, jaké to je, když vás někdo zmlátí.

Druhou nešťastnou okolností, která ho potkala, bylo zjištění, že ten mizera je syn vysoce postaveného státního žalobce, a Al brzy skončil s dohodou o vině a trestu a třemi lety za mřížemi za napadení a ublížení na těle.

Jeho dívka lhala a odpřisáhla, že ji Al ze žárlivosti a vzteku sledoval.

Když se pak Al objevil na Ravenině prahu s žádostí o práci a nezastřeně a bez emocí se s ní podělil o svou minulost, okamžitě věděla, že je to dar z nebes. Skutečný kuchař z Amerického kulinářského institutu, a navíc takový, který chtěl chránit ženu, již miloval. Byla to výhra pro obě strany a ona ho okamžitě najala.

Kromě toho, že to byl talentovaný kuchař a dříč, se také vždy staral o její servírky, což byla mladá svobodná děvčata, která udělala příliš mnoho chyb.

Bůh ví, že ona bývala jednou z nich. Škoda, že tady tehdy nebyl, aby jí zachránil zadek.

Z kamen se valilo dusivé horko a pekáč praskal a syčel. Servírky pobíhaly sem a tam, vykřikovaly objednávky, přesouvaly tácy a nedaly si od zákazníků nic líbit. Raven se brzy naučila, že má najímat zkušený obsluhující personál, dobře ho platit a zastat se ho, když má problém se zákazníkem. Servírky nosily běžnou uniformu sestávající z pohodlných džínů, trička a tenisek. Kdo by, k čertu, dokázal pracovat v botách na podpatcích a krátkých těsných sukních? Byly loajální, pracovité a představovaly klíčovou položku v úspěchu My Place. Výměna personálu představovala pro restaurace smrtící hrozbu a Raven neměla na taková dramata čas.

Dokonce i když zatraceně ráda sledovala na stanici Bravo Vanderpump Rules.

Al se otočil a bílý pracovní oděv už měl pocákaný tukem. Oholená hlava se mu leskla potem. „Dneska večer je tu rušněji než obvykle,“ podotkl. Mohutné bicepsy se při každém pohybu obracečky napjaly. Raven ho při řízení kuchyně strašně ráda sledovala. Připomínal jí tanečníka s dokonale koordinovanými pohyby. Viděla několik zapálených hořáků, řadu lístků s objednávkami a klidnou, soustředěnou energii, s níž jen velmi zřídka něco otřáslo.

„V pořádku?“

Mávl rukou a předvedl sbírku tetování, vinoucích se mu po paži. „Jasně. Ale brzo budu potřebovat pauzu na cigáro.“

Založila si ruce v bok a zamračila se na něj. „Říkals mi, že si obstaráš náplasti.“

„Příští týden. Slibuju.“

Pomalu vydechla. „Ale, nechci o svého nejlepšího kuchaře přijít kvůli rakovině plic. Můžeš s kouřením přestat. Nebuď baba.“

Černé obočí pokleslo v zuřivém zamračení. Vypadal jako profesionální wrestler připravený někoho praštit, ale Raven věděla, že v nitru je měkký jako želé. „Komu říkáš baba? Nemysli si, že když chodíš na lekce boxu, jsi nějaká drsňačka, co mi může vyhrožovat. Je to můj život. Jestli chci umřít, je to moje věc.“

„Co to je? Kandiduješ do Kongresu? K čertu. Jestli u tebe na ruce neuvidím náplast, nakopu ti zadek. Na tyhle sračky jsi moc starý.“

Přiběhla Amanda, jedna z jejích servírek, a připnula do řady další objednávku. Kvůli blond vlasům a modrým očím po ní neustále vyjížděli, a dostávala vysoké spropitné. Raven ji milovala, protože i když si platila studium na univerzitě, vždycky polovinu dýšek hodila do sklenice pro Ala. „Jo, Ale, potřebujeme tě tady. Proč nezkusíš elektronické cigarety? Alespoň se zbavíš závislosti na tabáku.“

„Nejsem starej! Nechte mě na pokoji, zatraceně, ať můžu vařit.“ Ukázal na Amandu prstem. „Učila ses na ten zatracenej test z astronomie? Jestli rupneš, tvůj průměr půjde ke dnu.“

Amanda si povzdechla. „Jo, ale pořád se mi ty pitomé hvězdy pletou. Raven se mi snažila pomoct, ale ví toho až moc. Já chci jen projít testem, ale ona je celá nadšená a uplyne hodina a ona mě pořád poučuje o Orionu a Cantis Min cosi. Myslím, že je takový tajný vědec.“

„Canis Minor,“ řekla Raven trpělivě. „Jenom se snažím, abys dokázala ocenit svět nad námi, drahoušku.“

Al obrátil oči v sloup. „Jenom potřebuje napsat test. Amando, o pauze se sejdeme venku, a já tě vyzkouším.“

Její úsměv prozářil místnost. „Díky, Ale.“

Zabručel něco hrubého a pak se obrátil zpátky ke grilu.

„Vidíš? Všichni tě milujeme. Zkus elektronické cigarety,“ řekla Raven.

„Vypadni z mojí kuchyně, Raven.“

„Už jdu.“ Potlačila zasmání a užívala si svou pracovní rodinu i se vším tím chaosem. Spokojená, že je v kuchyni vše pod kontrolou, zamířila zpátky k baru, kde se cítila nejvíc doma. Hudba, smích a hovor ji uklidňovaly, zatímco v duchu si začala pohrávat s recepty na nové koktejly. Něco s mátou. Chladné a čisté, ale potřebovalo to to hlavní a trochu šťávy. Překvapení na jazyku. Nať koriandru? Ne, to je příliš. Tymián? To ještě nikdy nezkusila, ale možná by pokusy stály za hodinu jejího času. Míchání koktejlů bylo víc než jen její práce – byla to tvůrčí vášeň a trochu posedlost. Lámala si hlavu, jak získala podivnou směsici genů, z níž vzešlo velké nadání k míchání koktejlů. Teta Penny byla hvězdou na Broadwayi, ale Raven nedokázala ani udržet melodii. Nebo dobře vystupovat na veřejnosti. Ovšem, její otec maloval, než…

Dřív než ji zasáhla bolest, odervala to pomyšlení jako končetinu, kterou je třeba rychle amputovat. Naučila se vyhýbat myšlenkám na to, jak moc pro ni otec znamenal a jak ji zradil. Bylo mnohem jednodušší minulost smazat jako popsanou tabuli, kterou nyní mohla naplnit novými vzpomínkami. Jako její bar. A…

No, to bylo prozatím vše. Přesto se jí podařilo ve svém životě odvrátit katastrofu a stát se respektovanou podnikatelkou. Hospoda byla to jediné, co v tuto chvíli potřebuje. Rozhodně to byl ten nejlepší vztah, jaký až doposud měla, a nejdelší. A co bylo nejhorší? Nelitovala toho. A dokonce jí muži ani nechyběli. Ne moc.

Jako by se jejímu tvrzení vysmíval, uslyšela jeho hlas. Sytý jako hlína a dřevo. Hladký a žhavý jako whisky. Svůdný jako šťavnaté červené jablko, do něhož jste připravení se zakousnout.

„Mám žízeň, zlato. Máte pro mě jedno studené?“ Muže, jemuž hlas patřil, už znala, ale nedokázala uvěřit tomu nárazu žáru mezi nimi, když se otočila. Raven chodila s mnoha muži. Také s mnoha muži spala. Věděla o chození, flirtování a škádlení všechno a ničeho se nebála. Zažila obscénní, úžasný, ohromující sex. Věděla, jaké to je se ráno vzbudit a v kalném ranním světle se tiše vytratit z pokoje jako Batman. Tento muž však jediným zatřepotáním dlouhých řas a cuknutím plných rtů všechny její zkušenosti smazal.

Dalton Pierce.

Muž, jehož si přísahala nenávidět, a jediný muž, k němuž ji to šíleně přitahovalo.

Muž, který držel v ruce klíč k minulosti, kterou už nechtěla odemknout.

Raven se obrátila a prohlížela si ho. Nafoukaný jako vždy. Okouzlující jako vždy. Pohled na něj byl úžasný a on si toho byl vědom. Tvář mu lemovaly žlutohnědé, místy zlaté dlouhé kadeře. Rád si je vzadu svazoval nebo stahoval do mužského drdolu, který by měl vypadat směšně, ale místo toho to působilo ještě víc sexy, protože mu to bylo jedno. Oči barvy paví modři tak jasné a hluboké, že kdyby se do nich příliš zahleděla, už by se nikdy znovu nevynořila na hladinu. Hranatá čelist se svůdným strništěm, aby nepůsobil příliš jako hezoun, a když se usmál, objevily se skutečné dolíčky. Trochu drsná kůže byla osmahlá sluncem. Ruce měl mozolnaté a vždy voněl fermeží, citronem a slabým nádechem čokolády Hershey’s. Na černém tričku mu ulpívaly piliny a džíny měly na kolenou díry.

Pro každou chodící, dýchající ženu, která se zapřisáhla držet od mužů dál, představoval Dalton největší Achillovu patu. Díkybohu, že jejími ochrannými valy se nikdy nedokáže probít. Byly tak silné a vysoké, že pokaždé, když se o to pokusí, jenom dostane ránu do hlavy.

Přesto vždy, když se ocitli jeden druhému nablízku, mezi nimi ožilo jakési zvláštní mihotavé spojení. Jako kdyby si z ní vesmír dělal obrovskou legraci a nutil ji, aby ji přitahoval jediný muž, s nímž nikdy nemůže být.

Minulost se vzedmula jako tsunami a stáhla Raven pod hladinu.

Před osmi měsíci, v den výročí otcovy smrti, vkráčel Dalton do jejího baru, aby se tam přidal k bratrům. Podala mu lahev Jacka Danielse a sledovala, jak se všichni zpili pod obraz. Cítila se mizerně, když se pokoušela bojovat se špatnými vzpomínkami. Jeho nezávazný šarm, dokonce i když byl úplně namol, jí vyloudil úsměv na tváři. Celý večer jí nadbíhal, a přestože na něj byla nepříjemná, neustále po něm kradmo pokukovala. V nitru cítila podivnou sílu, téměř jako by ho její tělo či podvědomí poznalo. Dokonce si pohrávala s myšlenkou, že to ten večer vzdá, neboť zoufale toužila pohřbít vlastní vzpomínky v ohromujícím sexu a konejšivém mužském objetí.

Pak zaslechla jeho příjmení. Pierce. V prudkém návalu šoku tam stála jako přimražená a uvědomila si, že jeho matka byla ta žena, která jí odvedla otce. Žena, kvůli níž se zabil při šílené dopravní nehodě. Žena z jejích nočních můr.

Všechno se to stalo tak rychle; řekla mu, ať vypadne z baru, a pak byl pryč. V náhlém prozření zapadly jednotlivé kousky do sebe. Bratři se opíjeli, protože to bylo ten den, kdy se Diane Pierceová zabila. Bože, když si uvědomila, že je obsluhovala ve vlastním baru, zatímco si připomínali ten osudný den, cítila se tak pošpiněná. Přísahala si, že už je do My Place nikdy nepustí. Tetování ji pálilo na kůži a připomínalo přísahu pomsty, kterou složila na otcově pohřbu. Všechny bratry nenáviděla za to, že zničili jejímu otci pověst a celý příběh si vymysleli tak, aby svou zrádnou matku ochránili. Pierceovi byli vlivná rodina s největší stavební firmou na Severovýchodě a ona byla… nikdo. Umělcova dcera. Chudá, ale šťastná. Až jí o to všechno bez přemýšlení připravili.

Díla, která otec vystavoval ve zdejších obchodech, náhle stáhli a vrátili jí je, protože byla neprodejná. Jeho pověst vizionáře vybledla pod bodavými slovy jako podvodník a rozvraceč rodin. Náhle se na ni upíraly drsné odsuzující pohledy a k uším jí doléhala nechutná vlna pomluv. Místo, které kdysi nazývala domovem, se změnilo ve vězení, i když se ji teta Penny snažila utěšit a poskytnout jí pomoc. Raven vypadla ze školy a utekla před bolestí a zoufale hledala ve velkém světě, který se před ní prostíral, nějakou útěchu.

Kolikrát chtěla Daltona konfrontovat kvůli tomu, jaká je skutečná pravda? Její otec jí říkal Bello a ona pochybovala, že Dalton věnoval pozornost pozůstatkům zkázy, kterou jeho rodina způsobila mladé osiřelé dívce. Avšak pokaždé, když otevřela ústa, aby mu pověděla pravdu, se zarazila. Líbilo se jí mít to tajemství pro sebe. Líbilo se jí, když mohla jej a jeho bratry zkoumat, jako by byli klíčem k záhadě, kterou se celá léta snaží vyřešit. Bez ohledu na to, jak moc se snažila zapomenout, ji ta otázka stále pronásledovala.

Proč její otec odešel s Diane Pierceovou?

Možná že bratři Pierceovi znali pravdu. Pokud ano, pochybovala, že by jí to Dalton jen tak prozradil. Ne, chtěli chránit matku, takže by lhali. Bylo by snazší se dozvědět víc, kdyby se s nimi sblížila a přesvědčila je, aby jí důvěřovali. Jako každé dobré barmance.

Takže je pustila zpátky do baru. Dávala pozor, co si povídají, a měla nastražené uši, jestli nezaslechne jakoukoli zmínku o rodičích nebo té nehodě. Raven věděla, že největší šanci, jak se něco dozvědět, představuje Dalton Pierce. Neustále s ní flirtoval a snadno jej mohla dostat tam, kam potřebovala.

Jen kdyby ji nepřitahoval.

Posledních pár měsíců naléhal Dalton víc a dožadoval se větší pozornosti. Koketoval s ní, byl okouzlující a pravidelně ji zval, aby si s ním vyšla. Ona byla na oplátku zlá, hrubá a pravidelně odmítala.

Skutečným problémem však bylo její zrádné tělo.

Nějakým zvláštním způsobem ji dokázal rozzářit i zevnitř. Když byl poblíž, ožila, ať už ho urážela, škádlila nebo mu nosila pití. Vymýšlela si pitomé výmluvy, aby ho mohla zkontrolovat nebo se dostat blíž k němu. V průběhu uplynulých měsíců její tvrdohlavost nahlodal díky svému kouzlu a nekonečné trpělivosti natolik, až bylo stále těžší a těžší nemít ho ráda.

Raven ho skutečně, skutečně nechtěla mít ráda.

„Lichotí mi, že mi věnujete pozornost, ale pořád čekám na pití.“

Jeho škádlivá, zlomyslná slova ji vytrhla ze snění a ona si uvědomila, že na něj celou dobu zírá. Snažila se nečervenat, vystrčila bok a přimhouřenýma očima si jej prohlížela. Uvážlivě. Vypadal nadšený, že mu věnuje pozornost, ať už byla negativní, nebo ne.

„Velké a studené, co?“ Věnovala mu zářivý úsměv, na což s ryzím překvapením reagoval otevřenou pusou. Jen vzácně se stávalo, že na něj byla milá, a úsměv představoval z její strany téměř neexistující gesto. Pocítila záblesk uspokojení z toho, že jej dokáže vyvést z rovnováhy, ale hned poté následovalo zajíknutí, které nesnášela. Proč Dalton vypadá tak zatraceně dobře? Proboha, vždyť je jí sedmadvacet. Směšně roztřesená kolena měla dávno za sebou, a přesto ji tenhle muž pokaždé dostal.

„Mám pro vás lepší návrh. Něco, co jsem zrovna namíchala, a co s váma pěkně zacloumá.“

„To zní skvěle. Moc rád bych to vyzkoušel.“

„Fajn.“ Popadla sklenici a vydala se k mini ledničce,

kde si, uchovávala vzorky toho, s čím experimentovala. Rozhihňaný hlouček žen, usazený na druhém konci barového pultu, oslavoval zásnuby. Donesla jim svůj poslední výtvor a už si objednaly druhou rundu. Raven by se vsadila, že pro muže, který pěkně mával s jejím soustředěním, to bude dokonalé.

Rychle nadrtila trochu máty a přidala ji společně s cukrovým sirupem, trochou hořkého aromatu a zářivě růžovou směsí do šejkru naplněného ledem. Několikrát vše pořádně protřepala, nalila tekutinu do sklenice, zastrčila do ní ozdobný papírový deštníček a poslala nápoj k němu.

Zamrkal. „Vypadá to trochu jako pro ženské, ne?“ Věděla, že dává přednost svrchně kvašeným pivům, především Raging Bitch, ale vydržela, aby zjistila, jestli výzvu přijme. Nepřístojný velký růžový koktejl už upoutal pozornost několika vysokoškoláků, kteří se šklebili a řehtali pod vousy. Raven věděla, že co člověk pije v baru, to o něm cosi vypoví. Ženy hledají muže, který se umí chopit whisky, ocení dobré čepované pivo a občas si rád dá koktejl.

Tedy pokud není růžový.

„Jste si svým chlapstvím jistý, že jo?“

Očekávala bouřlivý souhlas, ale byl chytřejší, než si původně myslela. Zacukaly mu koutky, předklonil se, uvěznil ji tím hříšným pohledem modrých očí a nenechal ji uniknout. Bojovala s touhou před tím žhavým pohledem ucuknout, neboť měla za to, že vydrží jen pár vteřin. On si ale dal načas, nebál se toho, co najde, a upíral na ni trpělivý pohled, při němž se jí břicho svíralo vzrušením.

„Proč mě nemáte ráda?“ zeptal se.

Zatajila dech. Dovolila mu vyhrát a odvrátila pohled. Bastard. Jedna její polovina na něj chtěla zaječet pravdu a vypustit všechna ta obvinění z bolesti a zrady. Druhá polovina věděla, že tohle je její území, a ona si slíbila, že nebude plýtvat časem lítostí nad minulostí. On samozřejmě nic nevěděl a zmatený záblesk v jeho modrých očích v ní téměř vyvolal soucit.

Téměř.

Raven pokrčila rameny. „Začínáte být příliš osobní,“ řekla chladně. „Nemám vás ráda. Nemám vás nerada. Jste prostě… tady.“

„Jako mravenec?“

„Nebo moucha.“

Zamyšleně přikývl. „V mnoha jiných zemích jsou ale brouci delikatesa. V Mexiku jedí mravenčí vajíčka. Mouchy se nejspíš taky jedí.“

„Snažíte se mi říct, že jste jako exotická chuť, na kterou si můžu zvyknout?“

Věnoval jí zářivý úsměv, při kterém se mu ve tvářích objevily dolíčky. Srdce jí poskočilo. Čert ho vem za to, že ví, jak využívat šarm ve svůj prospěch. „Přesně!“

„Jsme ve Spojených státech,“ podotkla. „Máme rádi prosté věci. Hamburgery a hot dogy a pivo. Zkusíte ten drink, nebo ne?“

„Umím být prostý.“

„Nemůžete být zároveň prostý a exotický.“

„Můžu.“ Snížil hlas do důvěrného šepotu. „Můžu být cokoli, co chcete, Raven.“ Z jeho těla ve vlnách vyzařoval spalující žár. Bzučící dav se náhle vytratil a nahradil ho slib třpytící se v jeho očích a vytesaný v rysech jeho tváře. Pod náporem jeho mužné síly ztuhla. Už to bylo dávno, co ji někdo tak vehementně pronásledoval. Raven zapomněla na příval adrenalinu při nadbíhací hře a na sladký příslib sexuálního uspokojení, který provoněl vzduch notnou dávkou feromonů.

Zatřásla hlavou a přiměla se promluvit pobaveným hlasem. „Jste vážně dobrý, to uznávám. Ale plýtváte časem. Nemáte nic, co chci nebo potřebuju.“

Opět to rýpnutí přijal se šarmem, a ne podrážděně.

„Pak se budu muset dál snažit zjistit, co chcete. Nebo potřebujete.“ Na okamžik se odmlčel. „Nebo po čem toužíte.“

Varovně zvedla obočí, ale on se jen zasmál. Syté, hluboké tóny jí pohladily uši. Zatraceně, byl nebezpečný. A nejhorší na tom bylo, že to věděl.

„Takže jak se to pití jmenuje?“ zeptal se nakonec.

Prakticky odpověď zapředla. „Bohyně plodnosti. Je to koktejl, který má zajistit dlouhé manželství, děti a oddanost. Zdá se, že u čerstvě zasnoubených se těší oblibě.“

Raven nečekala, že ho Dalton vypije. Chtěla mu něco dokázat.

Dalton však jen přikývl a zvedl sklenici vysoko do vzduchu. V očích mu uličnicky zablesklo, ale pod tím se ukrývalo neúprosné odhodlání, které jí hluboce otřáslo. Vypil celou sklenici jediným douškem.

A Raven věděla, že je v pořádném maléru.

***

Ta žena ho dováděla k šílenství.

Dalton odložil směšný růžový koktejl a na okamžik zahlédl v její tváři záblesk ostražitosti. Dobře. Podařilo se mu ji konečně překvapit? Podařilo se mu konečně vypáčit maličký kousek toho brnění, které nosila hrdě jako rytíř? Raven měla všechny kvality moderní čarodějnice: Tělesnou přitažlivost, nad kterou muži slintali. Trošku zlovolnosti. Zlomyslnou inteligenci. A smysl pro humor.

Dokonalý balíček, který se měsíce snažil rozbalit. Sledoval, jak od něj odbíhá pryč, znovu plní sklenice pivem a vínem a trousí poznámky a vtipy směrem ke štamgastům. Zdálo se, že jí nedělá problémy mluvit se spoustou různých lidí, a pohybovala se způsobem, který mu prozrazoval, že má své tělo ráda, ale není jím posedlá. Připadalo mu, že ženy mají tolik mindráků, pokud jde o jejich fyzický vzhled. Když si Dalton prohlížel nahou ženu, neviděl nedostatky, které se tolik z jeho partnerek bálo odhalit – viděl jen čistou krásu, tak dokonalou, jakou ji stvořil Bůh, a vždy cítil vděk za to, že byl vybrán, aby mohl takové tělo obdivovat. Raven byla jiná. Z kůže jí vyzařovala přirozená sexualita a instinkty mu napovídaly, že si v minulosti užila potěšení tak, jak sama chtěla. Miloval ženy, které měly takovou moc.

„Ještě jeden?“

Ukázala na prázdnou sklenici, avšak tentokrát jí v tmavých očích jiskřil smích. Projelo jím uspokojení. Vypil by další takovou věc, aby se dál bavila, ale nastal čas zahájit plán. Plán, který, jak doufal, jim oběma přinese velké, velké štěstí.

„Když si poslechnete moji nabídku, nechám se od vás vykleštit.“

Obrátila oči v sloup a přejela mokrý bar utěrkou.

„Odpustím si obojí.“ Jako tanečnice s dokonale koordinovanými pohyby během pár vteřin popadla lahev

Raging Bitch, ze zadní kapsy vytáhla otvírák, lahev otevřela a postavila ji před něj. Zatraceně, ta ženská je sexy.

„Lepší?“

„Mnohem. Stejně vám svoji nabídku přednesu.“

„Už jsem vám řekla, že jsem lesba?“

Zazubil se. „Fajn. Prostě bych se jenom musel víc snažit, abych vás přetáhl na druhou stranu.“

Zacukaly jí rty. Kdy naposledy se při prostém žertování takhle bavil? Prsty se mu zkroutily touhou natáhnout se a dotknout jejích vlasů. Byly tak hedvábné, jak vypadaly? Zpod skrovného vršku bez rukávů na něj vykouklo ramínko černé saténové podprsenky. Zajímalo by ho, jak by reagovala, kdyby se zakousl do té dokonalé linie v místě, kde se rameno setkávalo s krkem. Zachvěla by se a zasténala? Prohnula se a žádala víc? Nebo by mu kousnutí oplatila?

Podezíravě přimhouřila oči, jako by jeho myšlenky slyšela. „To se nikdy nestane, frajere. Já už jsem byla zářez na pažbě. S tím jsem skončila.“

Když zaslechl tu přezdívku a uvědomil si, co naznačuje, trhl sebou. „Myslím, že jste si mě s někým spletla. To já bývám zářez na pažbě. Nejde mi o nějaký rychlý zářez. Nejde mi o nic rychlého.“

„Tak co chcete?“

Sevřel rukama pivní sklenici a naklonil se k ní.

„Chci se dotknout něčeho, co máte, a přimět to zpívat. Chci to svléknout, vychutnat si každý okamžik a pohladit každý roh. Chci to zlomit, až nic nezbude, a pak znovu postavit, pomalu centimetr po centimetru a užívat si tu vůni a pocit, jak se toho dotýkám. Chci to vidět nahé a znovu nádherné a vědět, že jsem u toho celou dobu byl. Potřebuju to, Raven, strašně. A vy jste ta jediná, kdo mi to může poskytnout.“

Pořádně se jí rozšířily zorničky. V tu chvíli bylo Daltonovi jasné, že vůči němu nebo pulzujícímu napětí mezi nimi skutečně není imunní. Rozhodla se to ignorovat, ale to neznamenalo, že to neexistuje. Hrdlo jí pracovalo, jak se snažila si jeho prohlášení přebrat. Prsty pevně sevřela utěrku. Nakonec odvrátila pohled a zhluboka se nadechla. „Vy jste skutečný Don Juan, co? Jsou to sice hezká slovíčka, ale mě nedostanete.“

„Nechápete mě.“

Zvedla obočí. „Tohle by bylo těžké nepochopit.“

Pomalu se usmál. „Chci dostat do rukou váš barový pult, zlato.“ Něžně přejel rukou po povrchu v místě, kde se pod skleněným vrškem ukrývalo opotřebované dřevo.

„Chci ho znovu přivést k původní slávě.“ Na okamžik se odmlčel. „Co jste myslela, že říkám?“

Po tváři jí přeběhlo podráždění společně s něčím dalším. Dalton doufal, že to bylo zklamání, ale předpokládal, že by to stejně popřela. „Můj barpult je v pohodě takový, jaký je.“

„Nesouhlasím. Tohle je starožitnost, vzácný umělecký kousek.“ Toužil dřevo prozkoumat, najít jeho silné a slabé stránky a znovu z něho udělat skvělý kus. „Tohle laciné zlaté lemování sem bylo dodané později. Dřevo je otlučené a skleněný povrch se dá považovat za zločin. Je to nevkusné.“

Soustředěně naklonila hlavu. „Nevkusné? Co je na praktické skleněné desce nevkusného?“

Předstíral, že se otřásl. „Další pohodlná levná věc navíc, která ukrývá krásu tohohle skvostu. Mohl bych pro vás udělat úžasné věci. Změnit tenhle barpult na ústřední kousek celé restaurace.“

Poklepávala si prstem na plnou křivku dolního rtu. Potlačil touhu uchopit její ruku, otevřít pusu a sát. Lehce kousat. Kroužit jazykem, dokud na něj nebude hledět toužebně, a nikoli s odstupem. Poposedl na barové stoličce a cítil, jak se mu džíny nepohodlně napínají pod tlakem erekce.

„Bylo by to příliš drahé,“ prohlásila nakonec.

„Udělám vám dobrou cenu. Dokonce můžete zaplatit ve splátkách. Víte, že pracuju u Pierce Brothers, a jsme ti nejlepší na Severovýchodě. Nebudete litovat.“

Čekal, že bude souhlasit, ale v očích jí vzplál hněv a ustoupila. Její hlas se do něj zabodl jako rampouchy, ostré a ledové. „Řekla jsem ne. Nepotřebuju vaši pomoc, ani od vašich bratrů. Se mnou, ani s barem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miluj mě kdekoli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.