Krvavý lístek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Crystal Smithová

Krvavý lístek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jamisonovi a Lincolnovi –

Hádejte co? Jste ti nejlepší.

A Keatonovi –

Miluju tě.

ČÁST PRVNÍ

RENALT

I

Šibenici postavili ve stínu hodinové věže; částečně proto, aby diváci mohli být svědky popravy, aniž by jim do očí svítilo slunce, a také proto, aby Tribunál při zabíjení přesně dodržel časový plán. Pořádek ve všech záležitostech, to bylo moto Tribunálu.

Zatímco se k hodinové věži na náměstí scházely davy lidí, já jsem skláněla hlavu v kápi a přidržovala si plášť těsně u brady. Bylo chladné ráno. Od úst mi šla pára jemná jako chmýří a ztrácela se v mlze. Zpod své kápě jsem se ostražitě rozhlédla kolem sebe.

„Skvělý den na věšení,“ zamumlal konverzačním tónem muž vedle mě.

Spěšně jsem uhnula pohledem. Ze strachu, že by si mohl všimnout mých očí, jsem se na něj nedokázala podívat. Nestávalo se často, že v člověku poznali čarodějku podle tak bezvýznamného osobnostního rysu, jako je barva očí, ale nebylo to úplně neslýchané.

Na schodech vedoucích k šibenici se objevily dvě ženy a v davu to zašumělo. Byly obviněny z čarodějnictví, obě. První ženě se ruce v poutech třásly tak, že jsem až ze svého vzdáleného místa v tlačenici slyšela, jak jí na nich cinkají řetězy. Druhá, mladší žena se smutným obličejem a nahrbenými rameny, byla naprosto klidná. Z jejich oblečení zbyly jen cáry a zažloutlé tváře a slepené vlasy jim pokrývala vrstva špíny. Nejspíš je zavřeli a nechali hladovět tak dlouho, až samým zoufalstvím zdivočely. Byla to promyšlená taktika. Pokud obviněné čarodějnice vypadaly takhle nelidsky a nepříčetně, nejenom že to zmírnilo výhrady těch několika málo čestných občanů, kteří zpochybňovali praktiky Tribunálu, ale rovněž to bylo příslibem mnohem větší zábavy.

Muž, který mě oslovil, se ke mně nenápadně přisunul blíž. „Úžasná zábava, tyhle popravy. Souhlasíte?“

Snažila jsem se ho ignorovat, ale naklonil se ještě blíž a tiše zopakoval: „Souhlasíte, princezno?“

Vyděšeně jsem pohlédla do páru odhodlaných rezavohnědých očí, které doplňovala ústa bez úsměvu a pozdvižené obočí.

„Kellane,“ zašeptala jsem rozčileně. „Co tady děláš?“

Zatnul zuby, až se mu v propadlých tvářích pod lícními kostmi v barvě mědi nakupily stíny. „Jelikož vás mám chránit, možná byste mi měla říct, co tady děláte vy, a zodpovědět tak nejen moji, ale i vaši otázku.“

„Chtěla jsem se dostat ven.“

„Ven? Ven na popravu? Tak dobře, jdeme.“ Popadl mě za loket, ale vytrhla jsem se mu.

„Jestli mě odsud odvlečeš, vyvoláš tím scénu. To chceš? Upoutat na mě pozornost?“

Kellan se zašklebil. V patnácti se stal poručíkem královské gardy a v sedmnácti mi ho přidělili jako osobního strážce. Dnes, ve dvaceti, už byl dlouho vázán přísahou mě ochraňovat. A věděl, že upozornit na mou přítomnost je pro mé zdraví ještě nebezpečnější než stát v davu rozjitřených nepřátel čarodějnic. Takže i když to udělal jen velmi nerad, nakonec ustoupil. „Proč tu vůbec chcete být, Aurélie? V jakém směru je to pro vás prospěšné?“

Neměla jsem pro něj rozumnou odpověď, a tak jsem mu neodpověděla. Namísto toho jsem si začala nervózně pohrávat s přívěsky náramku na svém zápěstí schovaném v rukavici. Byl to poslední dárek od mého zesnulého otce, a když jsem ho nosila, vždycky na mě měl uklidňující účinek. A ten klid jsem potřebovala, protože na šibenici už se dostavil černě oděný popravčí následovaný úředníkem Tribunálu, který oznámil, že se případu přichází ujmout vážený soudce Toris z Leny.

Toris, v naškrobeném límci a tuhém černém plášti, vypadal velmi autoritativně. Prošel kolem nás s výtiskem Zakladatelovy knihy příkazů přitisknuté k hrudi jako ztělesnění opravdové lítosti.

„Bratři a sestry,“ spustil. „Dnes jsme se tu shromáždili s obrovským smutkem v srdcích. Stojí tu před námi dámy Mabel Lawrence Doyleová a Hilda Everett Gableová. Obě byly obviněny z praktikování tajného umění, postaveny před soud a shledány vinnými.“ Kolem krku mu visela lahvička s rudou tekutinou. Nyní ji zvedl, aby ji všichni viděli „Jsem soudce Toris z Leny, nositel Zakladatelovy krve, a byl jsem vybrán, abych předsedal tomuto řízení.“

„Já to nechápu,“ pošeptal mi Kellan do ucha. „Rozhodla jste se přijmout nějakou výzvu? Postavit se doprostřed svých nepřátel? Čelit svému strachu?“

Svraštila jsem obočí. Možnost, že by mě uvěznili, postavili před soud a veřejně popravili, mě nesmírně děsila, ale byl to jen jeden černý kůň ve stáji mých nočních můr.

„Můj lid není můj nepřítel,“ trvala jsem na svém, přestože se kolem mě začaly zvedat pěsti a dav řičel: „Ať se houpou! Ať se houpou!“

Právě v tom okamžiku jsem si všimla nejasného stínu, který se mihl před mladší ženou – Mabel – a zastavil se vedle ní. Stín se jí třepotal u nohou a v ranní mlze postupně nabýval tvar, až byl zcela zřetelný. Jak ta duše nasávala teplo a energii, vzduch na náměstí ochladl. Byl to malý chlapec, sotva sedmiletý, a tiskl se k sukni spoutané ženy.

Nikdo se ho nedotkl. Nikdo se nepodíval jeho směrem. Nejspíš jsem byla jediná, kdo ho viděl. Ale Mabel věděla, že tam je, a její obličej se rozzářil něčím, co jsem nedokázala pojmenovat. Snad bolestí, snad radostí, snad úlevou.

„Já tu ženu znám,“ šeptl Kellan. „Její manžel chodíval aspoň dvakrát nebo třikrát v každém ročním období prodávat knihy do Greythorne. Minulý rok zemřel. Byl jedním z těch, co chytili tu hnusnou horečku, která tu obcházela začátkem zimy. On i jeho syn, myslím.“

I já jsem Mabel znala, ale nemohla jsem riskovat a povědět to Kellanovi.

Hodiny na věži ukazovaly za minutu celou a Toris právě končil svou květnatou řeč. „Teď můžete promluvit vy,“ oslovil ženy, kterým popravčí pověsil na krk oprátky. „Madam Mabel Lawrence Doyleová, za rozšiřování nezákonných textů a za pokus o probuzení mrtvého prostřednictvím kouzel a čar, a to v rozporu s Knihou příkazů, jste byla postavena před soud a shledána vinnou. Při Zakladatelově krvi jste byla odsouzena k smrti. Řekněte svá poslední slova.“

Ztuhla jsem a čekala, že ukáže prstem na mě, že vysloví mé jméno. Že bude smlouvat a chtít vyměnit svůj život za můj.

Namísto toho řekla: „Jsem smířená. Ničeho nelituji.“ A zvedla svůj obličej k obloze.

Ucítila jsem závan povědomé vůně: růže, i když na ně bylo ještě příliš brzy. Věděla jsem, co to znamená, ale když jsem se rozhlédla kolem, nikde jsem ji neviděla. Byla to Předzvěst.

Toris se obrátil k druhé ženě, která se silně třásla. „Hildo Everett Gableová, za pokus o použití kouzel a čar, abyste ublížila manželce svého syna, a to v rozporu s Knihou příkazů, jste byla postavena před soud a shledána vinnou. Při Zakladatelově krvi jste byla odsouzena k smrti. Řekněte svá poslední slova.“

„Jsem nevinná!“ zazvonil její hlas. „Nic jsem neudělala! Ona lhala, říkám vám! Ona lhala!“ Hilda svýma spoutanýma, třesoucíma se rukama ukázala na ženu, která stála v přední řadě diváků. „Ty lhářko! Ty lhářko! Za to, co jsi udělala, zaplatíš! Zaplatíš –“

Hodiny odbily celou a nad davem se rozlehl zvuk zvonu. Toris sklonil hlavu a zvolal: Nihil nunc salvet te. Už tě nic nezachrání. Pak kývl na popravčího a pod nohama žen se propadla podlaha. Vykřikla jsem, ale Kellan mě přitáhl k sobě a ztlumil můj výkřik svým ramenem.

Zvon devětkrát zazvonil a utichl. Nohy těch dvou žen se dosud cukaly.

Kellan teď promluvil trochu mírněji. „Nevím, co jste čekala.“ Pokusil se mě otočit, abych to neviděla, ale vytrhla jsem se mu. Přestože se mi z blízkosti přechodu z života do smrti vždycky obrátil žaludek, musela jsem toho být svědkem. Musela jsem to vidět.

Mabelino tělo už znehybnělo, ale vzduch kolem ní se třpytil. Bylo zvláštní sledovat, jak se její duše vymanila z jejího těla, jak vyklouzla z groteskní skořápky, jako by jemná dáma svlékla zablácený, už nepoužitelný plášť. Jakmile se vynořila, uviděla svého čekajícího syna a zamířila k němu. V okamžiku, kdy se setkali, oba zmizeli. Odešli z pomezí mezi dvěma světy někam, co leželo za ním, kam už jsem nedohlédla.

Hilda se trápila déle. Dávila se a prskala, oči jí vylézaly z důlků. Když to skončilo, nebylo to vůbec pěkné. Její duše se vytrhla z těla, a kdyby bylo něco slyšet, určitě by přitom zavrčela. Hildina duše se vrhla na ženu, na kterou Hilda ukazovala, ale ta žena ji vůbec nevnímala. Soustředila se na ošklivý pytel kostí, který se houpal na konci provazu.

„Hodláte požádat o tělo své tchýně?“ zeptal se Toris ženy.

„Ne,“ prohlásila důrazně. „Spalte ho.“

Hildina duše neslyšně vykřikla a zaryla nehmotné nehty do obličeje své snachy. Žena zbledla a chytila se za tvář. Zajímalo by mě, jestli Hildina zuřivost dala její duši tolik energie, že byla schopna opravdového dotyku.

Její snaše jsem nezáviděla. Hilda nejspíš zůstane na pomezí na neurčito a bude pronásledovat svou zrádkyni, tiše křičet a zamořovat okolní vzduch svou záští. Už jsem to viděla dřív.

„Pojďme, Aurélie,“ vybídl mě Kellan. Oslovil mě jménem, nikoli titulem. Znamenalo to, že ztrácí nervy.

Zatímco odvlékali těla ze šibenice, dav začal vřeštět a tlačit se dopředu. Někdo do mě tvrdě narazil tak silně, až jsem se zapotácela a upadla na dlažbu. Natáhla jsem ruce před sebe, abych svůj pád zmírnila, ale namísto toho jsem tvrdě dopadla na zápěstí. Naštěstí jsem nezůstala na zemi dlouho. Kellan mě okamžitě vytáhl zpátky na nohy, objal mě svými silnými pažemi, jako by mě zavřel do ochranné klece, a vytlačil mě ven ze shluku lidí.

Rukou jsem si sáhla na prázdné zápěstí. „Můj náramek!“ vykřikla jsem a zoufale jsem se ohlédla za sebe. Skrz masu těl ale nebyla zem vůbec vidět. „Musel se roztrhnout, když jsem upadla –“

„Zapomeňte na něj,“ prohlásil Kellan pevně, ale laskavě – věděl, jak byl pro mě náramek důležitý. „Je pryč. Musíme jít.“

Vyprostila jsem se z jeho sevření a s očima upřenýma k zemi jsem se vrhla zpátky do zástupu lidí, tlačila jsem do nich, zatímco oni tlačili do mě, strkala jsem do nich, zatímco oni strkali do mě. Ale Kellan měl pravdu. Náramek byl skutečně pryč. Znovu po mně sáhl a tentokrát už mě nepustil. A já už jsem se mu nevzpírala. Ozvalo se pískání. Během několika minut se do shromáždění vmísili úředníci Tribunálu ve snaze zadržet každého, kdo neprojevoval dostatek nadšení. V celách Tribunálu byly dvě nově uvolněné cely a ty nikdy nezůstaly dlouho prázdné.

Ani ne za hodinu jsem stála v jasně osvětleném matčině předpokoji a prohlížela si napůl dokončenou nádheru z látky, která měla barvu slonové kosti, byla lehká jako pavučina a pokrývaly ji tisíce maličkých třpytících se kamínků – a která se brzy stane mými svatebními šaty. Budou to nejextravagantnější šaty, jaké jsem si za sedmnáct let svého života oblékla. Vliv Tribunálu se v Renaltu rozšiřoval dokonce i na módu. Oblečení mělo odrážet ideály skromnosti, jednoduchosti a odříkání. Jedinými povolenými výjimkami byly svatby a pohřby. Oslavy byly vyhrazeny jen na události, které omezují příležitost hřešit.

Ty šaty, na nichž matka ušila každý steh vlastní rukou, mi chystala jako svůj svatební dar.

Dotkla jsem se látky na dokončeném rukávě a žasla jsem nad jeho dokonalostí. Vzápětí jsem si ale připomněla, jak nešťastná budu ve chvíli, kdy si je budu muset obléct. S každým uplynulým dnem se ta událost blížila. Můj sňatek byl stanoven na svátek Beltane, první den pátého měsíce, takže už do něj zbývalo sotva šest týdnů a vznášel se jako hrozba na horizontu.

Povzdychla jsem si a připravená na bitvu jsem se napřímila a prošla dveřmi do dalšího pokoje.

Moje matka přecházela za stolem a při každém neklidném kroku jí zašustily sukně. Onal, nejstarší a nejvěrnější rádkyně naší rodiny, seděla vzpřímeně na jedné z méně pohodlných židlí, úzkými hnědými rty usrkávala čaj a okatě dávala najevo své opovržení. Jakmile moje matka zaslechla vrznutí dveří, šlehla po mně svýma modrýma očima a veškeré její napětí opadlo, jako kdyby praskla tětiva luku.

„Aurélie!“ vyslovila mé jméno jako nadávku. Onal znovu usrkla čaje.

Strčila jsem ruce do kapes. Tím gestem jsem chtěla dát najevo, že se stydím a že lituju toho, co jsem provedla, i když to tak ve skutečnosti vůbec nebylo. Ale pokud by si matka myslela, že se cítím provinile, celá tahle záležitost by byla za námi mnohem rychleji.

„Ty jsi šla dnes ráno sama do města? Ztratila jsi rozum?“ Zvedla hromádku papírů a zamávala mi s nimi před nosem. „Tohle jsou dopisy, které jsem obdržela tento týden – tento týden! – a které vyzývají, aby tě prošetřil Tribunál. A tady,“ ukázala na další, asi pět centimetrů vysoký stoh papírů, „jsou výhrůžky proti tvé osobě, které moji informátoři shromáždili za tento měsíc. A tu,“ otevřela šuplík, „jsou ještě půvabnější a fanatičtější předpovědi tvé smrti, které nám přišly od začátku tohoto roku. Dovol mi jeden přečíst, ano? Tak se podívejme… dobře. Tento velmi podrobně popisuje, jak určit, jestli jsi čarodějnice. Zahrnuje použití ostrého nože a důkladné prohlídky vnitřní strany tvé kůže.“

Neměla jsem srdce povědět jí o uřezané hlavě kotěte, kterou jsem minulý týden objevila ve skříni spolu s uboze naškrábanou vesnickou modlitbou proti čarodějnicím. Ani o rudých písmenech X vyrytých na vnitřní straně mého oblíbeného sedla, což byla starodávná kletba, která měla způsobit, že se kůň splaší a ublíží svému jezdci. Nikdo mi nemusel připomínat, jak moc mě všichni nenávidí. Věděla jsem to lépe než ona. „Chtějí mě stáhnout z kůže?“ zeptala jsem se nepříliš vážně. „To je všechno?“

„A tu kůži spálit,“ doplnila Onal zpoza svého šálku.

„Už jen jeden týden do tvého odjezdu,“ utrhla se na mě matka. „Nemůžeš se do té doby vyhýbat problémům? Jsem přesvědčená, že až se staneš královnou Achlevy, budeš se sem moci vracet dle libosti. Budeš moci jít do města a dělat… ať jsi tam dnes dělala cokoli.“

„Šla jsem se podívat na popravu.“

„Hvězdy, držte mě. Na popravu? To je, jako bys chtěla, aby se na tebe Tribunál zaměřil. Máme velké štěstí, že máme Torise na naší straně.“

„Velké štěstí,“ zopakovala jsem. Moje matka si možná myslí, že Toris, ovdovělý manžel její oblíbené sestřenice, je důvěryhodným spojencem koruny, který pro nás kontroluje Tribunál zevnitř, ale mě nikdo nepřesvědčí, že si tu roli, kterou dnes hrál u šibenice, do poslední kapky neužíval.

„Aurélie,“ obrátila se na mě a prohlédla si mě od hlavy k patě. Věděla jsem, co vidí: rozcuchané vlasy a světlé oči, které měly být modré, ale nejsou ani zdaleka, spíš podivně stříbrné. Kromě těchto znaků jsem nebyla obzvlášť pohledná, ale díky svým osobitým rysům a vlastnostem jsem vyčnívala a působila zvláštně. A Renalťané byli vůči mně podezřívaví už jen proto, že jsem existovala.

Byla jsem první renaltská princezna, která se po téměř dvou stoletích narodila koruně – přinejmenším první, kterou ihned po narození tajně neodstranili. Mou povinností bylo naplnit smlouvu, která ukončila několik staletí trvající válku mezi naší zemí a Achlevou, a provdat se za příštího dědice Achlevy. Po 176 let naši lidé věřili, že nedostatek dívek narozených královské rodině je znamením, že se nikdy nespojíme s odpornými, požitkářskými Achlevany. Důkazem naší morální převahy. Moje narození otřáslo jejich vírou v monarchii, krále i královnu, kteří měli tu drzost mít dceru a dokonce si ji ponechat.

Někdy jsem s nimi souhlasila.

Ozvalo se zaklepání na dveře a přerušilo napjaté ticho. Matka prohlásila: „Přiveďte ho sem, sire Greythorne.“

Nejdříve vstoupil Kellan, rozhlédl se kolem sebe a pak pokynul za sebe.

Za Kellanem se objevil druhý muž. Byl oblečený v pomačkaném sametu barvy smrákající se oblohy se zlatou šerpou přes hruď, sepnutou broží ve tvaru uzlu se třemi hroty. V uchu měl šviháckou rubínovou náušnici a na prstě mu zářil pečetní prsten zobrazující krkavce s rozepjatými křídly. Na hlavě měl hustou kštici lesklých černých vlasů nepoznamenanou šedinami, které by měly doprovázet jeho věk. Byl výrazně barevný, jako osamocené vitrážové okno ve světě obyčejných olověných skel.

Byl to Achlevan.

2

Matka pohlédla za Kellana. „Nesledoval vás nikdo?“

„Ne.“

„Stráže na pozemku?“

„Odvolal jsem je. Máme asi hodinu, než přijdou nové hlídky.“

„Vnitřní stráže?“

„O ty jsem se postaral.“

Matka představila elegantního cizince. „Aurélie, toto je lord Simon Silvis. Švagr Domhnalla, krále Achlevy, a strýc Valentina, prince Achlevy. Vítejte, lorde Simone, jste naším ctěným hostem.“ Políbila ho na tvář.

Náhlým studem jsem odvrátila oči, zničehonic fascinovaná maličkými skleněnými hrozny a hedvábnými listy, které zdobily držadlo nedalekého svícnu.

„Dobrý den, Aurélie,“ spustil, „rád vás znovu vidím.“

„Znovu?“

„Když jsem se s vámi setkal naposledy, byla jste ještě dítě. Velmi malé dítě. Sotva jsem vás tehdy zahlédl, protože vás vaše matka za žádnou cenu nechtěla pustit z rukou.“

„Obávám se, že od té doby se mnohé změnilo. Teď se nemůže dočkat, až se mě zbaví.“

„A kdo mi to může vyčítat?“ zamračila se matka. „Požádala jsem Simona, aby tě se vší laskavostí doprovodil do Achlevu. královského města Achlevy. Zná tu nejlepší cestu. Dostane tě přes zeď a – konečně – k Valentinovi.“

Jakmile jsem zaslechla jméno svého budoucího manžela, sklopila jsem oči. Kromě několika málo afektovaných, strojených dopisů, které jsme byli přinuceni vyměnit si v dětství, jsem toho o Valentinovi věděla žalostně málo.

Simon se zeptal: „Jste z toho nervózní, že? Z toho sňatku?“

Otázky se mi vyhrnuly z úst jako horská bystřina. „Opravdu je nemocný? Upoutaný na lůžko a napůl slepý? Skutečně jeho matka při péči o něj zešílela?“ Okamžitě mě zamrzelo, že jsem ta slova nemohla vzít zpátky. „Ne, ne, promiňte. Jsem necitelná.“

Pokud ho cynická otevřenost mých otázek podráždila, rozhodně to nedal najevo. „Já prince velmi dobře znám,“ poznamenal obezřetně. „Znám ho celý svůj život. Velmi si ho cením, stejně jako by to byl můj vlastní syn. Valentin dozajista nemá snadný život, ale je to ctihodný, odhodlaný člověk. Ve srovnání s rozsahem jeho charakteru jsou projevy jeho neduživosti stěží patrné. Bude vám dobrým manželem a jednoho dne se stane dobrým králem.“

„Takže není nemocný? Není šílený jako jeho matka?“

Přes tvář mu přeletěl stín. „Moje sestra měla těžký život a opustila nás velmi mladá, ale nebyla blázen. Dovolte mi, abych vás ujistil, že její syn je úctu si zasluhující duše. A tyhle vaše obavy… nebuďte překvapená, až zjistíte, že i on se jimi trápí. Je totiž zřejmé, že máte společného víc, než si myslíte.“

Moje pochyby se nijak nezmírnily. „Ano, jistě. Můžu si jen představovat, co si o mně v Achlevě myslí.“

„Kromě vašeho jména a skutečnosti, že se stanete jejich královnou, o vás nevědí zhola nic.“

„Oni si nemyslí, že jsem čarodějnice?“

„Čarodějnice?“ Zbledl. „Ta vaše renaltská pověrčivost… Prohlašujete, že uctíváte Empyreu, a přitom zatracujete každého, kdo oplývá dary, které mohl získat jedině od jejího božského ducha.“

„Tajemná magie, poskvrněná moc čarodějnic, která zneužívá zvířecí rituály a krvavé oběti k vyvolávání mrtvých, je v přímém rozporu s božským světlem Empyrey,“ zarecitovala jsem.

Simon na mě dlouhou dobu hleděl. „To pochází přímo ze stránky Zakladatelovy knihy příkazů, že?“

„Je to pravda.“ I když to navenek tvrdím, v skrytu duše doufám, že se mýlím. Znesvětila jsem své ruce takovým množstvím krve a kouzel, že kdyby to byla pravda, byla bych rozhodně hodna zatracení.

Posadil se vedle mě a se vší upřímností se naklonil blíž. „Ne. Ne, pravdou je, že v našem světě existuje síla, která má mnoho forem a mnoho tváří, ale kromě osoby, která ji ovládá, nemůže nikdo rozlišit dobro a zlo. Podívejte se na mě. Vidíte ve mně zlo? Protože já praktikuji krvavou magii.“

Střelila jsem očima k jeho dlani, na které šlo zřetelně rozeznat jizvy po řezných ranách.

„Tak dost,“ přerušila nás matka. „Teď není čas na poučování a hádky. Děkuji, že jste přišel, Simone. Vím, že jste z tohoto tajného setkání zmatený, protože jste očekával královské přijetí, ale spatřila jsem vzácnou příležitost a doufala jsem, že ji budeme moci využít k přijetí nabídky, kterou jste nám učinili před tou spoustou let. Víte, o čem hovořím?“

„Tu nabídku si pamatuji.“ Simon se zasmušil. „A stále trvá. Ale za sedmnáct let se situace velmi změnila, Veličenstvo. Byl jsem mladší a silnější. A vy také. A váš manžel byl dosud naživu. Potřebujeme tři dobrovolníky. Mě a dva další.“

„Jedním budu já a Onal souhlasila být tím druhým.“

„Souhlasila s čím?“ zeptala jsem se. „O čem to mluvíte?“

„Vaše matka mě požádala, abych provedl kouzlo ve váš prospěch,“ vysvětlil Simon. „Kouzlo, které, i když vám nezaručí bezpečí, vám zajistí lepší šanci na dlouhý život.“

„Máme hodinu,“ oznámila matka. „Bude to stačit?“

„Mělo by.“

„To nemůžete myslet vážně. Kouzla? Jen mluvit o tom je nebezpečné,“ ohradila jsem se. „Kdyby se o tom někdo doslechl, mohlo by vás to – všechny – zabít. Tribunál –“

„To neví.“ Onal zvedla bradu a podívala se na mě očima schovanýma za skly svých brýlí. „Neví to nikdo kromě lidí v této místnosti. A z nás všech bys právě ty měla být ta poslední, kdo se staví proti troše kouzlení.“

Skousla jsem si ret. Všechno, co jsem kdy dělala, jsem dělala sama. Kdyby mě při tom chytili, následky bych si nesla jen já a nikdo jiný. „Nestojí to za to,“ řekla jsem. „Ne pro jednoho člověka.“ Ne pro mě.

„Potřebuju kousek látky,“ ozval se Simon. „Něco, co má spojitost s Aurélií. Máte kapesník, má paní? Šátek?“

„Můžete použít tohle?“ Matka přešla ke svému stolu a sebrala z něj čtverec hedvábí, orámovaný na jedné straně stříbrně vyšitou větvičkou. Byl to kus látky z rukávu mých svatebních šatů. S pocitem provinilosti jsem si uvědomila, že jej musela rozpárat, když jsem jí už posté pověděla, že se mi nelíbí.

„To postačí.“ Rozprostřel látku před sebou a začal pomalu přejíždět prstem po jejím vzoru.

Zmocnila se mě zvědavost a posadila jsem se ke stolu vedle něj. „Co je to za kouzlo?“

„Je to propojovací kouzlo,“ odvětil a dál sledoval vzor látky. „Kouzlo propojuje životy nás tří – královny Genevieve, Onal a mého – s vaším.“ Ve zlatých očích se mu zračila vážnost. „Jakmile nabude platnosti, naše životy zaštítí ten váš.“

„Tomu nerozumím.“

„Znamená to,“ objasnila matka, „že nemůžeš zemřít, dokud nezemřeme i my tři.“

Kellan přecházel krátkými, netrpělivými kroky po místnosti. Nejspíš mu to bylo proti srsti, pověrčivost totiž nesnášel. Kellan nevěřil, že jsem čarodějnice. Vůbec na čarodějnice nevěřil. Byl spolehlivý a praktický a pevně věřil ve věci, které viděl a kterých se mohl dotknout, a v nic jiného. Proto mě nesmírně překvapilo, když vybuchl: „Nemůžeme být čtyři? Jestli tohle kouzlo klade životy před princeznin, nebylo by lepší, kdybychom ještě jeden přidali?“

„Jenom tři,“ opáčil Simon. „Tři je posvátné číslo. Jediný způsob, jak by se kouzlo dalo znásobit, je přidat násobek tří. Šest, nebo ještě lépe devět. Je tu víc lidí, se kterými bychom se mohli o toto tajemství podělit? Kteří by byli ochotní svázat své životy s Auréliiným?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kellan a podíval se na mě. „Nikdo jiný tu není.“ Byla to pravda, ale stejně mě jeho slova zabolela. Chvíli na mě civěl a teprve pak pokračoval: „Ale já jsem silný a Aurélii dobře znám. Mám za úkol ji chránit. Nemohl bych v tom kouzlu zaujmout vaše místo?“

„Když provádím kouzlo, držím se velmi striktního souboru pravidel a sám musím být jeho součástí. Vzít krev je povoleno jen dobrovolníkům a jen tehdy, když se ten, co provádí kouzlo, na krvácení rovněž podílí. Kdyby to tak nebylo, klidně bych vám své místo přenechal.“ Zamyslel se. „Ale jak jste řekl, jste mladý a silný.“

„Onal už má za sebou spoustu let –“

„Nazýváte mě stařenou, poručíku?“ otázala se Onal prohnaně a poklepala si svými dlouhými hnědými prsty na vrásčitou tvář. „Možná už před sebou nemám mnoho let, mladý muži, ale nežiju nebezpečný život. Já se můžu dožít sta let, vy můžete zítra zahynout v boji.“

„Kellane,“ dodala jsem vyčítavě, „vždyť ty v takové věci ani nevěříš. V kouzla a čarodějnictví.“

„Nemusí věřit,“ pokrčil Simon rameny. „Magie existuje, ať v ni věříte, nebo ne.“

„Nevěřím,“ potvrdil Kellan, „ale chci to udělat. Pro vás.“

„To je tak dojemné,“ odfrkla si Onal. „Dobře. Můžeš se toho zúčastnit místo mě. Stejně se mi nechce pro Aurélii zemřít.“

„Zemřít pro mě?“ To byla tak směšná představa, že jsem málem vyprskla smíchy. „Ne, ne… Simon nic takového neřekl. Řekl, že byste zemřeli přede mnou. Takže dokud budete všichni žít, budu žít i já…“ Odmlčela jsem se a se vzrůstajícím zděšením jsem se rozhlížela po jejich vážných tvářích.

Simon mě trochu opravil: „Pokud provedeme toto kouzlo a vy budete smrtelně zraněna, jeden z nás zemře namísto vás a jeho kapka krve zmizí z tohoto kousku látky, dokud neodejdeme úplně všichni.“

Sevřela se mi hruď. „Nechci, abyste – kdokoli z vás – museli zemřít místo mě. Můj život nestojí za vaše tři životy. A proč vůbec musíme dodržet tu dohodu? Vždyť je už dvě stě let stará. Nikoho už nezajímá.“

Matka promluvila jako první. „Naplnění smlouvy je jediný způsob, jak tě dostat do Achlevy.“

„Ale můj domov je Renalt. Můj lid –“

„Tě chce zabít,“ dokončila matka.

„To by neudělal,“ opáčila jsem s hořkou příchutí na jazyku, „kdyby nebylo Tribunálu.“

Takovou rozpravu už jsme vedly několikrát, ale nikdy jsem v ní neuspěla. Pro matku Tribunál prostě byl a možnost, že by někdy mohl být rozpuštěn, se rovnala požadavku, aby byla obloha stažena z nebes anebo vypuštěna všechna voda z oceánů. To nebylo možné.

„Achleva vás také potřebuje,“ připojil se Simon. „Existuje spousta sil namířených proti monarchii. Domhnall je možná nevrlý a pyšný, ale musíme ho udržet na trůně, dokud ho nebude moci zdědit princ. Prozatím udržujeme aspoň jakous takous rovnováhu. Obávám se však, že kdyby nyní Renalt nesplnil svou část dohody, nezbývalo by nám už téměř nic, čím bychom zabránili správcům království, aby se na úkor životů mnoha lidí sami nepokusili o získání koruny.“

„V Achlevě budeš v bezpečí,“ snažila se mě přesvědčit matka. „Jen tě tam musíme dostat.“

Simon na mě kývl. „Podejte mi ruku.“

Neochotně jsem si stáhla rukavice a vložila jsem mu do ruky svou dlaň. Zaraženě si prohlížel několik tenkých bílých jizev, které mi ji křižovaly, a pak svým nožem provedl další řez. V ráně se začala hromadit krev, a tak mi pod ruku postavil misku, do které se krev mohla zachytit.

„Nyní opakujte, co vám řeknu, slovo od slova. Moje krev, svobodně darovaná. Řekněte to.“

„Měla jsem za to, že krvavá magie nevyžaduje zaklínadla,“ polkla jsem naprázdno. „Chci říct… tak jsem to aspoň slyšela.“ Hlupáku.

Úkosem se na mě podíval a povytáhl obočí. „Opravdu?“

Pokrčila jsem rameny. „Asi nějaký nesmysl.“ A abych to zamluvila, dodala jsem: „Moje krev, svobodně darovaná.“

„Výborně.“ Vtiskl mi do dlaně obvaz, aby zastavil krvácení. „Ošetřím vám to, až skončíme. Prozatím vydržíte s tímhle.“

Položil mi nůž do ruky a přikryl ho mými prsty. Pak sáhl do své náprsní kapsy a vytáhl sametový váček. Zatáhl za šňůrky a do dlaně mu vypadly tři průzračné, podivně tvarované kameny. „To jsou luneocity.“ Podržel je ve vzduchu, abych si je mohla dobře prohlédnout, ale já jsem je znala. Tribunál je nazýval duchovními kameny. Být přistižen s těmito kameny mělo stejnou váhu jako rovnou se přiznat k čarodějnictví – a pravděpodobně to byla nejrychlejší cesta, jak si vysloužit oprátku v příštím představení na náměstí.

Uprostřed místnosti umístil kameny tak, že tvořily vrcholy velkého trojúhelníku. Atmosféra v pokoji se okamžitě změnila, vzduch byl nabitý elektřinou, jako by sem udeřil blesk. Simon mi do druhé ruky položil misku a odvedl mě mezi kameny. Když jsem je překročila, vyšel z nich záblesk modrobílého světla, ale hned zase pohasl. Před očima mi tančila světélka, v uších mi hučelo a stříbrný nůž i miska, které jsem držela v rukou, se začaly zahřívat. „Luneocit je velmi vzácný a drahý. Nachází se jen ve slojích pod energetickými čarami – cestami, po kterých putovala Empyrea, když sestoupila z nebes a vydala se na pouť po zemi. V mnoha směrech jsou luneocity zkrystalizovanými pozůstatky její moci. Využíváme je jako optické hranoly k posílení našich kouzel a také jako hranice k udržení kouzla uvnitř námi nastavených kritérií.“

Postavil se k jednomu luneocitu, který tvořil jeden vrchol trojúhelníku, a moje matka a Kellan se postavili k těm dalším. Hukot v mých uších se změnil v dýchavičný šum, který připomínal vzdálený šepot.

„Postupně přijďte ke každému z nás. Řízněte nás do dlaně a naberte naši krev do misky, stejně jako jsem to udělal pro vás.“ Obrátil se na matku a Kellana a řekl: „Jakmile vám to udělá, musíte říct slovo od slova: Moje krev, svobodně darovaná.“

Všichni jsme souhlasně přikývli a já jsem udělala dva kroky ke své matce. Klidně nastavila dlaň a ani se nezachvěla, když jsem jí po ní přejela nožem. Zatímco její krev kapala do misky a mísila se s mojí, matka zarecitovala: „Moje krev, svobodně darovaná.“

Když jsem se přesunula k Simonovi, šeptavé hučení v mých uších zesílilo. Nastrčil ke mně své dlouhé prsty a já jsem provedla řez. „Moje krev, svobodně darovaná,“ prohlásil odhodlaným hlasem.

Cestou ke Kellanovi jsem se trochu zapotácela. Před očima mi poletovala světélka, narážela do sebe a sbíhala se v nejasné tvary.

„Něco se děje,“ oznámila jsem.

„Přibližujeme se k pomezí mezi hmotným a nehmotným světem,“ objasnil Simon. „To může způsobit trochu nepohodlí. Pokračujte.“

Udělala jsem poslední krok ke Kellanovi. Díval se mi do očí. Soustředit se na jeho obličej mi pomohlo ignorovat tiché, syčící hlasy, které zřejmě nikdo jiný neslyšel. Ten zvuk s sebou přinesl zlé tušení a mně se roztřásly ruce. Aurélie. V tom šumu jsem slyšela své jméno. Aurélie…

„Aurélie.“ Kellan natahoval dlaň a můj nůž visel těsně nad ní. „To je v pořádku,“ vybídl mě. „Udělej to.“

„Ne,“ vzepřela jsem se a svěsila jsem ruku, ve které jsem svírala nůž. Sotva jsem to udělala, hučení utichlo. „Omlouvám se, ale nemůžu.“

„Musíme to dokončit!“ vykřikla matka. „Potřebujeme –“

„Už je pozdě,“ oznámil Kellan, který poodešel a podíval se z okna. „Stráže se vracejí. Náš čas vypršel.“

„Jděte odsud,“ vyštěkla Onal, „abychom tu mohly uklidit dřív, než někdo přijde a uvidí to. Můj krk je pro oprátku příliš jemný.“

„Chovejte se, jako by se nic nestalo,“ nařídila matka. „Dnes večer se koná hostina k uvítání Simona v našem království. Ty se také zúčastníš, Aurélie, ale teprve potom, co strávíš nějaký čas v sanktoriu, kde budeš přemýšlet nad svým nevhodným chováním. Potřebujeme, aby tě lidé viděli pokorně se modlit. Potřebujeme, aby byli svědky tvé oddanosti Empyree. Aby poznali, že jsi normální.“

„Takže předstírejte,“ dobírala si mě Onal se smíchem.

Kellan mě odvedl pryč a já jsem po ní ani nestačila střelit zlostným pohledem.

3

Zatímco zbytek zámku připravoval hostinu na počest našeho královského hosta, já jsem se uchýlila do elegantně zařízené svatyně, kde se obvykle v soukromí modlili členové královské rodiny. Bylo zvláštní, že i když Empyrea od svých uctívačů vyžadovala pokoru a skromnost, její vlastní vkus směřoval spíše k okázalosti a velkoleposti. Stěny sanktoria byly potaženy hedvábím a saténem a olemovány zlatem. Na každé straně stála řada sametem čalouněných křesel ozdobených střapci. Ze země vyrůstaly mramorové sloupy a podpíraly strop, který připomínal noční oblohu. Mezi souhvězdími se tam vesele proháněli cherubíni, zatímco zespodu je sledovaly postavy pekelníků. Malba měla znázorňovat lidské chování, to správné nahoře a nemorální dole, ale já jsem byla vždycky přesvědčená, že překrucuje skutečný stav věcí. Hříchy byly vítané a okouzlující jako cherubíni. A ďáblové, s vyceněnými zuby a hladovýma očima, znepokojivě připomínali rozvášněný dav, který se pravidelně zúčastňoval Tribunálem pořádaných shromáždění.

Víc než hříchu jsem se vždycky obávala těch, kteří nenávidí hříšníky.

Nechala jsem za sebou zapadnout dveře, zamkla jsem je a zvedla brokátový závěs, který odděloval vnitřní svatyni, kde ve zlatých svícnech plápolala stovka bílých svíček. Zapálila jsem jednu vlastní a umístila ji vedle oltáře. Poklekla jsem, zamumlala spěšnou omluvu za znesvěcení, které jsem se právě chystala spáchat, a odsunula jsem mramorový oltářní kámen stranou. Jakmile jsem zpřístupnila vnitřní část oltáře, odhrnula jsem si svrchní sukni a sáhla do kapsy schované mezi spodničkami. Vytáhla jsem z ní malou knížku kouzel, kterou jsem tam schovávala. Chtěla jsem si ji vyměnit s Mabel Doyleovou, ale teď si ji zřejmě ponechám.

S rukou na obálce knihy jsem se na moment provinile zastavila. Když Mabel dnes ráno nepřišla na naši obvyklou měsíční výměnu čarodějnické moudrosti, mělo mi dojít, že se něco stalo. Celou věčnost jsem čekala před jejím knihkupectvím a pak jsem otráveně odešla, aniž bych tušila, že ani ne za hodinu budu pod hodinovou věží sledovat její popravu. Nijak zvlášť jsme se neznaly. Vzhledem k tomu, že to, čím jsme se zabývaly, podléhalo zákazu, jsme se setkávaly co nejméně. Vůbec jsem netušila, že měla rodinu, ani že ji ztratila. Ale když si vzpomenu na knihy, které si se mnou v několika posledních měsících vyměnila – posednutí duchy, vyvolávání duchů, hovory s mrtvými –, divím se, že mě to nenapadlo.

„Chytré,“ ozval se ze stínů za mnou hlas, „bezbožné a trochu rouhačské, ale chytré.“

„Při krvi Zakladatele,“ vyjekla jsem a odskočila od oltáře tak prudce, že jsem málem porazila svícen. „Jak jste se sem dostal? Zamkla jsem dveře. Přísahám, že jsem je zamkla.“

Simon se tiše uchechtl a ukázal na pár kapek krve na špičce svého prstu. „Jedno z prvních kouzel, které jsem se kdy naučil, mi umožňuje zůstat nezpozorován, i když stojíte přímo přede mnou. Díky kapce krve a recitování se zaměřím na kouzlo. Ego invisibilia. A stanu se neviditelným. Jít za vámi bylo velmi snadné. Takže, jak dlouho využíváte svůj čas modliteb ke studiu,“ sáhl k oltáři a sebral nejbližší svazek, „krvavé magie jako spolehlivé metody k zajištění bohaté úrody sóji?“ Nesouhlasně zamlaskal. „Doufám, že jste na tohle nemarnila svou krev. Pravděpodobně je to podvrh. Krvavá magie neléčí ani nezvyšuje úrodu.“

„Co vás ve jménu svaté Empyrey vedlo k přesvědčení, že bude vhodné mě sledovat a k smrti mě vylekat?“

„Ale krvavá magie nevyžaduje zaklínadla. To jsou vaše slova. Lépe řečeno slova Wilstinea, významného krvavého mága ze třetího století.“ Sáhl do oltáře a vytáhl další knihu, v kůži vázaný výtisk, který jsem svázala stužkou, aby zažloutlé listy nevypadávaly z rozpadající se vazby. „Když jsem byl v učení, moji učitelé mě přiměli, abych se ji naučil nazpaměť. I oni věřili, že použití zaklínadel spíše rozptyluje, než prospívá. Mezi starými čaroději však ta teorie v oblibě nebyla – moc rádi totiž provázeli svá kouzla kouzelnickými formulemi. Myslím, že díky nim byla kouzla předváděná na veřejnosti mnohem působivější. Představte si vířící pláště, dlouhé bílé vousy, vypoulené oči, vzývání v nesrozumitelném jazyku… to muselo být zcela nezapomenutelné a budit úžas.“

Nesměle jsem opáčila: „Ale vy jste dnes zaklínadlo použil.“

„Použil. Používám je. Částečně proto, abych udržel naživu paměť svých učitelů.“ Zvedl ruku k řetězu, který měl kolem krku, ale přívěsek, který na něm visel, jsem nezahlédla, protože se skrýval za jeho zlatou šerpou. „A částečně proto, že mi slova pomáhají lépe se soustředit. Krvavá magie je zakořeněná v pocitech: čím rychleji vám bije srdce, tím rychleji pumpuje vaši krev. Bolest, potěšení, strach, vášeň – cokoli, co zesílí vaše pocity, můžete využít i k zesílení vašich kouzel. Ale zároveň v tom spočívá i problém. Je snadné ztratit kontrolu a nechat se kouzlem zcela ovládnout. Soustředění se na správnou výslovnost prastarých vět mi pomáhá orientovat se, drží mě při zemi. Během času a s nabytou zkušeností už přestává být nezbytné spoléhat na takové věci. Magie začne být instinktivnější a snadněji dosažitelná. Ale i nebezpečnější. Je to jako přehrada na řece – můžete ji rozebrat pomalu a opatrně a vybrat si směr, kterým voda poteče, ale pokud si nedáte pozor, celá přehrada vám spadne na hlavu.“ Zavrtěl hlavou. „Chci tím říct, že používat krvavou magii, aniž byste byla vyučená, je velmi nebezpečné, bez ohledu na to, jak pozorně jste přečetla Wilstinea.“

Rozpačitě jsem si zastrčila pramen vlasů za ucho. „Já hodně čtu, ale ne… totiž, pár věcí jsem zkoušela, ale nikdy nic…“

Stiskl rty a převrátil mi ruku. Zapomněla jsem si rukavice v matčině komnatě. Ve světle, které dovnitř proudilo oknem, bylo na mé odkryté dlani snadné rozeznat tucet tenkých jizev.

„Povězte mi,“ požádal, „jak dopadla vaše úroda sóji?“

Ušklíbla jsem se. „Mám-li být upřímná, tohle kouzlo jsem nikdy nezkoušela.“

Rozesmál se. „Nefungovalo by, ale bylo by zábavné sledovat, jak to zkoušíte. Ne, krvavá magie vám nevypěstuje sóju. Tomu by lépe vyhovoval úplně jiný druh magie.“

„Divoká magie?“ zkusila jsem hádat.

„Vskutku. Vidím, že máte ve sbírce i Compendium de Magia od Vitesia. Je to vynikající přehled všech tří oborů magie. Je dobré vědět, že ji znáte.“

„Přečetla jsem ji celou, od začátku do konce. Problém je, že mezi tím začátkem a koncem toho moc nezbylo.“

Zvedl ji a prolistoval prořídlé stránky. „To je hanebné,“ rozzlobil se. „Někdo amputoval osmdesát procent obsahu! Ta kniha je prakticky nesrozumitelná.“

„Většina mých knih je na tom stejně. Pravidelné čistky čarodějnického čtiva, které pořádá Tribunál, jsou velmi důkladné. Mám štěstí, že mám aspoň těchto pár knih. Většinu z toho, co vím, jsem se dozvěděla během let a jen z útržků.“

Rozčileně knihu zaklapl. „Lekce první: Magie je to, co odlišuje stromy, zvířata, rostliny a lidi od kamení, prachu a vody… je to jiskra. Duch. Život. Ať to nazvete jakkoli, je to síla. Existují tři hlavní metody, jak získat přístup k této síle. První se nazývá sancti magicae, vysoká magie. Mágové jí dosahují prostřednictvím meditace, modlitby, duchovním splynutím s Empyreou. Poskytuje jim vize budoucnosti, schopnost pohybovat předměty jen pomocí myšlenky a někdy i umění léčit. Než se nejslavnější renaltská královna, Aren, přivdala do renaltské královské rodiny, byla poustevnicí nejvyššího řádu. Druhá se nazývá fera magicae, divoká magie. Jde většinou o herbologii, věštbu, proměny… je to magie přírody. Nebo růstu. Opakujících se jevů a rovnováhy. Mágem tohoto řádu byl náš král Achlev, bratr královny Aren. A poslední je sanguinem magicae. Krvavá magie. Magie vášně a obětování. Pravděpodobně nejsilnější a nejničivější ze všech tří. Než se zřekl kouzel a stal se zakladatelem Tribunálu, byl jejich třetí sourozenec, Cael, mágem krvavé magie a nositelem obrovské síly. Pokud drželi při sobě, byli ti tři sourozenci nesmírně mocní. Shromáždění je nazývalo Triumviri. Byli nejlepší ve svých oborech.“

Tiše jsem poslouchala a využila jsem jeho jednoduchá vysvětlení k propojení nesouvislých útržků porůznu sesbíraných informací. „Nikdy jsem o nich neslyšela.“

„Jak byste mohla?“ poznamenal Simon a střelil zarputilým pohledem po mé neucelené knihovně.

„Počkejte,“ zamyslela jsem se. „Řekl jste lekce první?“ zeptala jsem se hlasem plným naděje. „Znamená to, že může být i lekce druhá?“

Simon tiše hvízdnul. „Když mi vaše matka napsala a požádala, abych přijel, zmínila se o tom, že jste ‚nebezpečně lhostejná k ošemetnosti vašeho postavení‘. Začíná mi být jasné, že nepřeháněla.“

„Moje matka se mýlí,“ bránila jsem se. „Vím přesně, jak ošemetné je moje postavení.“

„A vy i přesto sbíráte čarodějnické knihy a praktikujete krvavou magii?“

Rozčileně jsem pokrčila rameny. „Tribunál terorizuje tuto zemi – mou zemi. Pokud považují magii za zbraň, musím se ji naučit ovládat,“ ztěžka jsem polkla, „dřív než ji použijí proti mně.“ Nebo proti jiným, jako třeba proti Mabel a Hildě. Myšlenky na jejich smrt jsem zatlačila hodně hluboko a svou vinu a žal jsem smotala do silně utaženého uzlu ve své hrudi.

Simon protáhl obličej. „Lekce druhá: čarodějnictví je hrubý pojem. Shromáždění, které už sice padlo, nikdy nepovolilo jeho používání. Slovo čaroděj totiž odkazuje na netrénované, nedisciplinované osoby – hlavně ty, kdo úmyslně ignorují stanovy Shromáždění, které byly vytvořeny pro bezpečnost všech, mágů i těch, kteří se magií nezabývají.“

Shromáždění mágů v průběhu let ztrácelo svou moc, až zcela padlo. Sama jsem si na to nepamatovala, byla jsem příliš mladá, ale když jsem vyrůstala, slýchala jsem příběhy o velkolepých, neuvěřitelných oslavách v Renaltu, které doprovázely zprávy o jeho zrušení. Byla to událost, na kterou všichni s nostalgií vzpomínali a která se stala zdrojem anekdot vyměňovaných v dobré společnosti. Kde jsi byl, když ses dozvěděl tu novinu? Vzpomínáš na ten ohňostroj? Na tanec v ulicích?

Teprve až jsem byla starší, došlo mi, že všichni oslavovali smrt. Smrt lidí, kteří se zabývají magií, lidí, jako jsem já.

„Co se stalo se Shromážděním?“ chtěla jsem vědět. „Co se s ním doopravdy stalo?“

Přes Simonovu tvář přeletěl stín. „Myslím, že to je lekce na některý jiný den.“

„Takže mě vážně budete učit?“

„Když jste při našem kouzlu překročila trojúhelník, luneocity zazářily. To je znamení, že už jste nějakým způsobem naladěná na magickou sílu. Ale studium magie – a obzvlášť krvavé magie – může být vyčerpávající a bolestivé. Když bylo Shromáždění zrušeno, toužil jsem předat své znalosti další generaci, ale když jsem se naposledy pokusil vzít novice, moc dobře to nedopadlo. To, co jste dnes zažila uvnitř trojúhelníku, je jen náznak z toho, co by vás čekalo. Se vší upřímností se vás ptám: Jste si jistá, že jste na ten úkol připravená?“

„Ano,“ odpověděla jsem bez váhání. „Rozhodně ano.“

„Tak dobře tedy. Budu vás učit – zatím jen na zkoušku, jestli vám to nevadí, a začneme, až budeme v Achlevě, po svatbě. Považoval bych za rozumné, kdybyste se do té doby magie zcela vzdala. V takovém případě budeme moci začít úplně od začátku. A vy nebudete mrtvá.“

„Obojí je dobré, řekla bych.“ Zarazila jsem se. „Ale nechcete mě poučovat o pomstě? Nechcete mě přesvědčovat, až se stanu achlevskou královnou, že bych měla svou nevraživost vůči Tribunálu nechat být?“

„Propána, to ne,“ ohradil se Simon. „Tribunál je ohavnost. Nedovedu si představit větší odkaz, který by po sobě mohla královna dvou národů zanechat, než nadobro zbavit svět této organizace.“

Posadila jsem se, oněmělá úžasem. Poprvé v životě jsem se těšila na svou svatbu. „Tak jsem na to nikdy nepohlížela.“

„Upozorňuji vás ale, že to nebude snadné. A pro Achlevu navíc není Tribunál důležitý, máme totiž své vlastní problémy.“ Prověsily se mu koutky úst a já jsem si uvědomila, že má ty problémy vryté do vrásek kolem rtů a očí, které se daly snadno zaměnit za vrásky od smíchu. „Doufám, že během toho týdne, co tu strávím, budu mít čas podívat se na některé věci, které mě u nás v Achlevě znepokojují.“

„Co myslíte, že můžete v Renaltu objevit? Renalťané nesmějí překročit achlevskou zeď, aniž by…“ Ve snaze být jemná jsem mávla prsty nahoru a dolů. Když mu obočí vystřelilo do půli čela, řekla jsem: „Však víte? Neshořeli na popel?“ Naše historie byla plná děsivých obrazů, na kterých vojáci renaltské armády umírali při pokusu o zdolání achlevské zdi. Pobízen spisy Caela, zakladatele Tribunálu, se o to Renalt bez úspěchu snažil po celá tři staletí, dokud dohoda o sňatku nezmírnila násilí, když už ne skryté nepřátelství, mezi oběma zeměmi.

„Renalťané nemusejí překročit zeď, aby mohli ovlivňovat, co se děje za ní,“ poznamenal Simon. „Chci zjistit, proč se v našem oběhu zničehonic objevilo tolik renaltských mincí, proč naši obchodníci náhle uzavírají tolik nových smluv s renaltskými přístavy, které by jim nikdy dřív nedovolily vplout do jejich vod… Hallet Graces, Lena…“

Ztuhla jsem. „Lena?“

„Znáte Torise z Leny?“

„Je to soudce Tribunálu. Jen stěží si dovedu představit, jak ve svém přístavu vítá achlevské lodě. Jedině že by měl něco za lubem.“

„Možná se snaží získat v Achlevě nějaký vliv.“

To byla děsivá myšlenka. Přehodnotila jsem své poznatky. Toris z Leny, soudce, nositel Zakladatelovy krve… a tajně obchoduje s Achlevou? „No, jestli se vám podaří cokoli zjistit, dejte mi vědět,“ požádala jsem. V uších mi zazvonil hlas Torise z Leny. Mabel Lawrence Doyleová, za rozšiřování nezákonných textů a za pokus o probuzení mrtvého prostřednictvím kouzel a čar, a to v rozporu s Knihou příkazů, jste byla postavena před soud a shledána vinnou. Při Zakladatelově krvi jste byla odsouzena k smrti…

Možná že na rozloučenou s Renaltem trochu pošpiním Torisovu čistoskvoucí pověst. Pokud by to byla pravda, mohlo by ho to stát místo u soudcovského stolce. Anebo ještě lépe – mohlo by ho to dostat do vězení. Nebo na šibenici.

Možná že tentokrát si Toris pověsil oprátku na vlastní krk.

4

Když jsem se po „modlitbách“ vrátila do své komnaty, moje komorná Emílie už tam byla a zametala něco, co vypadalo jako kousky rozbitého skla. Měla kulatý, růžový obličej, byla asi o rok nebo dva mladší než já, ale byla stejně vysoká. Pracovala pro mě už několik týdnů, což byla poměrně dlouhá doba, protože se u mě komorné střídaly podobně jako taneční střevíčky u princezny tanečnice z mých dětských knížek: stěží jí vydržely déle než jeden den. Občas jsem na své bývalé komorné narazila někde na panství, některá kydala hnůj v koňských stájích, jiná vynášela nočníky a další na dvoře kuchala kuřata. Vždycky jsem kolem nich prošla se zdviženou hlavou. Při pomyšlení, že daly přednost vynášení nočníků a kuchání kuřat přede mnou, jsem se někdy, ale jen když mě nikdo neviděl, rozbrečela.

„Promiňte, má paní,“ omlouvala se a spěšně zametala kousky skla z podlahy. „Doufala jsem, že to stihnu, než se vrátíte.“

„Tak se na to podívejme,“ řekla jsem.

Zdráhavě zvedla lopatku se smetím. Mezi střepy ležel velký kámen pomalovaný čarodějnickými symboly. Kromě nich na něm bylo i jedno slovo: Malefica. Bylo to staré slovo, v současné době nejčastěji vykládané jako čarodějnice. Už několikrát jsem ho viděla na potrhaných zbytcích stránek v knihách kouzel anebo naškrábané starobylým písmem na jejich okrajích. V těch několika řídkých případech jsem ho však nikdy nevnímala jako popis nějaké osoby. Spíš mi připadalo jako vlastní jméno.

Někdo zřejmě usoudil, že se hodí jako moje přezdívka.

„Už jsem zařídila, aby to okno zasklili, má paní,“ pověděla mi Emílie. „Doufala jsem, že se mi to tu podaří uklidit, než se vrátíte, abyste to ne–“

„Abych to neviděla?“ zamračila jsem se. „Byly tu i jiné věci, které jsi uklidila dřív, než jsem si jich všimla?“

Zamrkala a rozpačitě se na mě podívala.

„Byly?“

„Nechtěla jsem vás vyděsit, má paní. Byla to práce nějakých šprýmařů a pověrčivých vesničanů. Nic, kvůli čemu byste si měla dělat starosti, jsem si jistá.“

Emílie odběhla, aby odstranila kámen i střepy z mého dohledu, a já jsem se postavila k rozbitému oknu. Ze své soukromé komnaty jsem měla dobrý výhled na kasárny a stáje, a tak jsem brzy zahlédla Kellana. Vedl Faladu, výjimečnou bílou klisnu, přes dvůr do kruhové ohrady. Tesklivě jsem je pozorovala. Koně Greythorneovy rodiny byli vyhlášení a Falada byla vzácný Empyrean, dokonale krotký a vycvičený. Vycvičil ji sám Kellan, který se jí věnoval od hříběte. Když jsem je tak spolu pozorovala, připadalo mi snadné uvěřit, že božská Empyrea na sebe při příchodu na zemi vzala právě takovou podobu. Na světě neexistoval ušlechtilejší, krásnější tvor.

Měla bych být ráda, že si Kellan našel chvíli volna a před návratem ke svým povinnostem na hostině se s ní chvíli projel, ale namísto toho jsem na něj žárlila. Jako by vycítil, že na něj myslím, Kellan otočil hlavu k mému oknu, a když mě uviděl, zasalutoval. Pak vyskočil na Faladu a odcválal pryč.

„Co si budete chtít obléct na hostinu, má paní?“ Emílie otevřela skříň, abych se podívala, co se nabízí.

„Něco mi vyber,“ požádala jsem ji, stejně jako jsem žádala všechny své komorné. Dívka si s nadšením začala prohlížet šaty a ani ne za minutu sundala z ramínka róbu ze zeleného saténu. Podržela mi ji před očima ke schválení. Překvapilo mě, že není černá. Ostatní komorné mi nikdy nevybraly nic jiného než černou.

„Nelíbí se vám?“

„Ne, ne, líbí… já jen… proč jsi vybrala zrovna tyhle?“

„Smaragd byl oblíbený kámen mé matky,“ řekla, přetáhla mi přes hlavu moje denní šaty a pomohla mi obléct si zelenou róbu. „Měla smaragdový prsten, který měl úplně stejnou barvu jako tyhle šaty. Vždycky mi říkala, že je to kámen moudrosti a prozíravosti.“

„Tvoje matka toho o kamenech ví víc?“

Dívka začala utahovat tkanice živůtku. „Znala, ano, má paní, než zemřela. Také uměla velmi krásně zaplétat vlasy. Něco mě naučila.“ Zvedla pár pramenů mých vlasů. „Myslím, že by vám to slušelo. Mám to vyzkoušet?“

Pokrčila jsem rameny. „Proč ne? Tvoje matka… musela být mladá. Zemřela loňskou zimu při epidemii horečky?“

„Ne, nezemřela na horečku. Před čtyřmi lety ji upálili jako čarodějnici.“

Cítila jsem, jak se uzel v mém nitru utahuje. Emílii nemohlo být víc než patnáct nebo šestnáct – což znamenalo, že v době popravy jí bylo jen jedenáct dvanáct let. Být v tom ohromujícím období, kdy se z dívky stává žena, bez matky… Nedokázala jsem si představit, jaké to pro ni muselo být. A Emíliina matka byla jen další z bezpočtu mužů a žen zavražděných kvůli čarodějnictví. Nezáleželo na tom, jestli byli nevinní, nebo ho skutečně provozovali. Nespravedlnost a krutá nesmyslnost té ztráty mě vždycky rozzuřily. „Je mi to líto,“ zašeptala jsem nakřáplým hlasem. Nevěděla jsem, co jiného říct.

„Mně taky.“ Ustoupila a přelétla mě očima od hlavy k patě. „Byla dobrý člověk,“ řekla tišeji. „Ti, které označují za čarodějnice – většinou jsou to obyčejní lidé, milí lidé. Ďábli jsou ti, kdo honí a ubližují ostatním, ať už jsou to čarodějnice, nebo ne.“

Chytila jsem ji za ruku a stiskla ji. „Děkuji ti,“ řekla jsem. Vyslovit něco takového nahlas, třebaže osobě, jako jsem já, bylo velmi odvážné.

Po většinu dní jsem jedla sama ve svém pokoji. Ne proto, že bych nerada jedla se svým bratrem a matkou a zbytkem dvora, ale kvůli mrtvému muži u paty schodiště, které vedlo do sálu.

Schody byly strmé a jeho pád musel být strašlivý, protože měl krk ohnutý v nepochopitelném úhlu. Stíny jako on často zůstávaly uvězněny na místě díky vzpomínkám na jejich tragickou smrt a chorobně toužily se o ně podělit a dokonce je znovu prožívat… A když se mě dotkl, musela jsem to celé znovu sledovat. Vzpomínky těchto duší byly často tak živé, že jsem je nedokázala odlišit od reality. Prožívala jsem je, jako by se odehrávaly v současné době. A já jsem nesměla dopustit, abych se na takovém veřejném místě zhroutila, abych křičela jako šílená. Odvlekli by mě na šibenici dřív, než bych dopadla na podlahu.

Ve dnech, jako byl ten dnešní, jsem kolem něj musela projít anebo se do sálu dostat jedinou další cestou. Když jsem vešla do kuchyně a vířící energie personálu rázem utichla, napadlo mě, že jsem to měla raději risknout po schodišti.

Zvedla jsem bradu a prošla kolem kouřících masových koláčů a talířů s pečeným kachním masem, které čekaly, až na ně přijde řada. Sloužící na mě zírali jako na zjevení, ale já jsem nehnula brvou. Nejspíš si mysleli, že jsem divná, ale nikdy jsem nedovolila, aby měli dojem, že mě to mrzí.

Když jsem vešla do sálu, hosté byli ponořeni v hovoru a vůbec si nevšimli, že jsem vstoupila vchodem pro služebnictvo. Kellan postával nedaleko a nic neříkal. Nikdy se na můj podivný zvyk nezeptal. Už dávno pochopil, že moje chování je výsledkem okolností a že kdyby nebylo mého zasnoubení s achlevským princem, nikoho by moje osobité zvyky ani podivná barva očí nezajímaly. A já bych si nemusela hledat tyhle jiné cesty. Kdybych mu pověděla o tom muži se zlomeným krkem u schodiště do sálu – nebo dívce s fialovým obličejem pod hladinou leknínového jezírka nebo ženě s mrazivýma očima, která se prochází po parapetu v západním křídle –, určitě by si myslel, že jsem přišla o rozum.

Kellan mě odvedl k mému místu v čele stolu. Ve své zlatobílé uniformě a kobaltově modrém plášti, což byl slavnostní oděv služebně nejstaršího strážce, vypadal uhlazeně a důstojně. Kousla jsem se zevnitř tváře a ze všech sil jsem se snažila nevšímat si, jak jedna z jeho bohatých kudrn unikla ostatním a okouzlujícím způsobem se mu pohupovala kolem obočí.

„Vy na sobě nemáte černou,“ poznamenal. „Netušil jsem, že máte i šaty jiných barev.“

„Nenosím jenom černou.“

„Asi máte pravdu. Myslím, že jsem vás jednou zahlédl v šedé.“

Nebyla jsem si jistá, jestli se na něj mám usmát, nebo zamračit, ale nemusela jsem volit. Zaujal své místo za mojí židlí a znovu se vrátil ke své roli osobního strážce, který má přehled o všech hostech. Obřadnost bylo něco, co si mohl nasadit a sundat jako masku. V jednu chvíli byl srdečný chlapec, který mě se smíchem učil jezdit na koni, když mi bylo čtrnáct a neměla jsem přátele, v druhou byl přísný a praktický rytíř, kterému jsem mohla svěřit svou bezpečnost, ale nikdy svá tajemství. Měla jsem ráda toho prvního – tajně a nenápadně, takže jsem to věděla jen já –, ale byla jsem vděčná za toho druhého. Vidět ho takhle odtažitého, tak strohého a drsného mě vedlo k myšlence, že vlastně tolik moc neztrácím.

„Povstaňte. Přichází královna Genevieve a princ Konrád.“ V místnosti to zašumělo a všichni se zvedli ze svých židlí, aby uctili vcházející královnu a korunního prince. Konrád držel matku za ruku a vedl ji s důstojně zvednutou bradou, ačkoli dosahoval jen poloviny matčiny výšky. Nikdy nebyl rád středem pozornosti, dával přednost knihám před slavnostmi a aritmetickým problémům před lidmi, ale choval se náležitě a klidně – bylo vidět, že cvičil. Dokonce se i trochu usmíval. Pár měsíců před sedmými narozeninami a se svými zlatými vlasy a modrýma očima vypadal jako zmenšená kopie našeho otce. Aspoň do chvíle, než mě uviděl a jeho úsměv zakolísal a zmizel. Zdvořile na mě kývl.

Hrávali jsme spolu hru, při které jsem někde, kde to mohl vidět, uvázala barevnou stužku – na kliku u dveří, na větev stromu, na zábradlí schodiště – a to znamenalo, že někde poblíž je schovaný poklad nebo nějaký pamlsek. Barva stužky mu napověděla, kam se podívat: žlutá znamenala podívat se nahoru, modrá dolů, červená na sever, zelená na jih, fialová na východ, oranžová za západ. Černá znamenala, že svou odměnu najde v okruhu deseti kroků a schovanou, bílá, že bude v okruhu dvaceti kroků a na očích. Když svou cenu našel, za použití stejných pravidel schoval zase on něco pro mě. Ve skutečnosti to byl můj způsob, jak omluvit, že jsem ho kazila. Zahrnovala jsem ho cukrovím a knihami s hádankami a malými hračkami, které jsem tajně chodila kupovat na trh. Když měly jeho ruce napilno, během vyučování a vleklých státnických záležitostí se snadněji soustředil, a tak jsem mu dávala hlavolamy, maličké gyroskopy, prsten, ve kterém se ukrýval malý kompas, a – moje oblíbené – figurky o velikosti ořechu z kovu a magnetů, jejichž části se daly překroutit a přeskupit do tvaru šesti různých zvířátek.

Byla to naše tajná oblíbená zábava a já jsem se v ní vyžívala. Dokud trvala.

Konrád ale nevyhnutelně zaslechl klepy, které o mně kolovaly. Bylo zřejmé, že v posledních měsících slyšel nejrůznější zvěsti, pochopil je a začal jim věřit. Už mi nedůvěřoval a já jsem věděla, že je jen otázkou času, než se ta nedůvěra přetaví v něco mnohem horšího. Nesla jsem to velmi těžce a vypořádala jsem se s tím jediným způsobem, jaký jsem znala: vyhýbala jsem se mu.

Jakmile se moje matka a bratr posadili, my ostatní jsme je následovali. Brzy už kolem nás začali pobíhat sluhové, plnili poháry a zapalovali svíčky. Místo po mé levici zůstalo prázdné. Sedával na něm můj otec a zůstane prázdné, dokud Konrád nenastoupí na trůn. Po mé pravici vždycky seděla bezzubá, vetchá markýza z Halletu, která byla tak senilní, že se mnou nemluvila (ani si na mě nestěžovala). Markýza se ovšem dnešní hostiny nezúčastnila a na jejím místě seděl muž v prostém černém plášti Tribunálu.

„Vypadáte úžasně, princezno,“ podotkl Toris. „Ta barva vám sluší.“

„Děkuji vám, Torisi,“ řekla jsem s upjatým úsměvem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavý lístek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.