Deväť brestov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Robert Bryndza

Deväť brestov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

List od autora

Rád by som sa vám z celého srdca poďakoval za to, že ste sa rozhodli prečítať si prvú knihu z mojej novej detektívnej série. Ak sa vám kniha Deväť brestov zapáči, budem vám veľmi vďačný, ak o nej poviete svojim priateľom a rodine. Osobné odporúčanie má neuveriteľnú silu a pomôže mi dostať sa k novým čitateľom. Vaša podpora je veľmi dôležitá! Môžete napísať aj recenziu. Nemusí byť dlhá, stačí pár slov, ale aj to pomôže, aby si noví čitatelia našli niektorú z mojich kníh.

Britské pobrežné mesto Ashdean so svojou univerzitou a obyvateľmi je fiktívne, to isté platí o lokalite Thurlow Bay, kde Kate Marshallová býva na útese. Keby ste si tieto miesta chceli vyhľadať na mape Spojeného kráľovstva, predstavujem si, že Ashdean by ležal na južnom pobreží Anglicka, vedľa nádherného mestečka Budleigh Salterton. Fiktívna je aj psychiatrická nemocnica Great Barwell. Ostatné použité lokality sú skutočné, ale keďže ide o beletriu, dúfam, že mi odpustíte, ak som ich trochu pozmenil.

Ak sa o mne chcete dozvedieť viac alebo ak mi chcete poslať správu, navštívte moju internetovú stránku www.robertbryndza.com.

Kate Marshallová sa zakrátko vráti s ďalším dramatickým vyšetrovaním vraždy v druhej knihe. Dovtedy dovidenia...

Robert Bryndza

Jeseň 1995

1

Detektívka Kate Marshallová sedela v metre a viezla sa domov, keď jej zazvonil mobil. Chvíľu jej trvalo, kým prehľadala zákutia dlhého zimníka, ale napokon ho našla vo vnútornom vrecku. Vytiahla veľký prístroj v tvare tehly, vysunula anténu a prijala hovor. Bol to jej šéf, detektív hlavný inšpektor Peter Conway.

„Prosím?“

„No konečne si sa ozvala!“ vyštekol bez úvodu. „V kuse ti vyvolávam. Načo sú tie mobily, keď nedvíhaš?“

„Prepáč. Celý deň som bola na súde kvôli procesu s Travisom Jonesom. Dostal tri roky, čo je viac, než som…“

„Psíčkar našiel v Crystal Palace Parku mŕtvolu mladého dievčaťa,“ prerušil ju. „Nahú. Na tele mala pohryznutia a na hlave igelitové vrecko.“

„Kanibal z Deviatich brestov…“

„Operácia Bolehlav. Vieš, že ten názov nemám rád.“

Kate chcela odpovedať, že ten názov sa stihol zaužívať a nezbavia sa ho, ale Conway nepatril medzi šéfov, ktorí si potrpia na nezáväznú konverzáciu. Prezývku Kanibal z Deviatich brestov vymysleli vrahovi novinári. Pred dvoma rokmi sa na vrakovisku našlo telo sedemnásťročnej Shelley Norrisovej – v juhozápadnom Londýne, neďaleko Temže, v lokalite s názvom Nine Elms, Deväť brestov. Prísne vzaté, páchateľ svoje obete iba hrýzol, ale novinári po chytľavej prezývke pre sériového vraha hneď skočili. V priebehu dvoch rokov sa obeťami únosov stali ďalšie dve tínedžerky, zakaždým podvečer, pri návrate zo školy. Ich telá sa našli po niekoľkých dňoch v londýnskych parkoch. Nič tak nezvýši predajnosť novín ako vyčíňajúci kanibal.

„Kate? Kde si?“

Za oknom vozňa na nadzemnej trati bola tma. Kate sa zadívala na elektronickú tabuľu vo vozni.

„V metre. O chvíľu som doma.“

„Vyzdvihnem ťa pred stanicou, na našom mieste.“ Ani nestihla odpovedať a zložil.

***

O dvadsať minút ho Kate čakala na úzkom chodníku medzi staničným podchodom a frekventovanou hlavnou cestou, po ktorej sa pomaly posúval rad áut. Okolie stanice bolo rozostavané a Kate sa do svojho malého bytu vracala dlhou trasou popri prázdnych staveniskách. Potme sa tu neoplatilo túlať. Cestujúci, s ktorými vystúpila z metra, prešli cez cestu a rozpŕchli sa do tmavých ulíc. Obzrela sa ponad plece na vlhký prázdny podchod zahalený v tieňoch a nervózne prestupovala v lodičkách, medzi nimi mala na zemi položenú malú tašku s potravinami, ktoré si kúpila na večeru.

Na krk jej dopadla kvapka, potom ďalšia, vzápätí sa rozpršalo. Vyhrnula si golier kabáta, zhrbila sa a podišla bližšie k reflektorom áut uväznených v premávke.

Kate pridelili k operácii Bolehlav pred šestnástimi mesiacmi, keď mal Kanibal z Deviatich brestov na konte dve obete. Bol to úspech, pracovať na takom ostro sledovanom prípade, najmä keď ju zároveň povýšili medzi detektívov v civile.

Za osem mesiacov, odkedy sa našlo telo tretej obete – sedemnásťročnej študentky Carly Martinovej –, stopa vychladla. Operáciu Bolehlav personálne zoštíhlili a Kate spolu s niekoľkými ďalšími nižšími šaržami prevelili naspäť do protidrogovej jednotky.

Kate v daždi žmúrila do dlhého radu áut. Spoza ostrej zákruty sa vynorili prenikavé lúče reflektorov, ale v diaľke nebolo počuť policajnú sirénu. Kate pozrela na hodinky a cúvla mimo dosahu ostrých svetiel.

Petra nevidela dva mesiace. Krátko predtým, ako ju prevelili, sa s ním vyspala. Málokedy sa s členmi svojho tímu stretával mimo práce, no raz sa na výnimočnom posedení pri poháriku dali do reči a Kate zistila, že jeho spoločnosť a inteligencia ju vzrušuje. Zostali v bare, aj keď už ostatní kolegovia odišli domov, a napokon skončili v jej byte. A potom ju na druhý deň večer pozval k sebe. Úlet so šéfom, a nie jednorazový, ale dvojnásobný, v nej zanechal výčitky svedomia. Chvíľkové zatmenie rozumu. Vlastne dve také zatmenia – a potom sa obaja spamätali. Kate mala silný zmysel pre morálku. Bola dobrá policajtka.

Vyzdvihnem ťa pred stanicou, na našom mieste.

Trápilo ju, že to Peter povedal do telefónu práve takto. Dvakrát ju viezol do práce a zakaždým vzal aj jej kolegu, detektíva Camerona Rosa, ktorý býval neďaleko. Kázal by čakať na našom mieste aj Camovi?

Chlad jej zozadu prenikol pod dlhý kabát a dážď presiakol cez výrezy na „lepších topánkach“, ktoré si obula na súd. Kate zvesila plecia a sústredila sa na premávku. Takmer všetci šoféri boli muži, belosi, od tridsaťpäť do štyridsať rokov. Demograficky zodpovedali profilu sériového vraha.

Prefrčala okolo nej špinavá biela dodávka, šoférovu tvár zahmlievala dažďová voda na prednom skle. Polícia bola presvedčená, že Kanibal z Deviatich brestov unáša obete v dodávke. Na telách dvoch obetí sa našli vlákna z koberca, ktoré zodpovedali výbave bielej dodávky Citroën Dispatch z roku 1994, akých bolo v Londýne a na okolí zaregistrovaných vyše stotisíc. Kate zišlo na um, či kolegovia, ktorých nechali na operácii Bolehlav, ešte stále kontrolujú ten zoznam majiteľov bielych dodávok Citroën Dispatch. A kto je táto nová obeť? V novinách sa žiadna nezvestná nespomínala.

Na semafore naskočila červená a pár metrov od nej zastal v rade áut malý modrý Ford. Muž, ktorý v ňom sedel, bol typ finančníka zo City – asi päťdesiatpäťročný tučniak v pásikovanom obleku a s okuliarmi. Uvidel Kate, veľavýznamne zdvihol obočie a zablikal reflektormi. Kate sa odvrátila. Modrý Ford sa posunul bližšie, až k radu áut pred sebou, a okno na strane spolujazdca sa ocitlo takmer na jej úrovni. Sklo sa spustilo, muž sa natiahol k oknu.

„Ahoj. Vyzeráš uzimená. Ja by som ťa vedel zohriať…“ Potľapkal po sedadle vedľa seba a vystrčil tenký špicatý jazyk. Kate zmeravela. V hrudi sa jej rozliala panika. Zabudla, že má preukaz a že je policajtka. Všetko jej to vyfučalo z hlavy a ochromil ju strach. „No tak. Nastúp. Zohrejem ťa,“ dodal. Znovu netrpezlivo potľapkal po sedadle.

Kate cúvla od obrubníka. Podchod za ňou bol tmavý a prázdny. Ostatní šoféri čakajúcich áut boli muži a pôsobili ľahostajne, zakuklení vo svojich vozidlách. Na semafore stále svietila červená. Dážď lenivo bubnoval na strechy áut. Muž sa nahol a dvere na strane spolujazdca sa pootvorili. Kate ešte o krok cúvla, ale pripadala si ako v pasci. Čo ak vystúpi z auta a sotí ju do podchodu? „Tak už nerob drahoty. Za koľko?“ povedal muž. Z tváre mu zmizol úsmev a Kate si všimla, že má rozopnuté nohavice. Spodky mali vyblednutú sivú farbu. Prstom siahol pod gumu a odhalil penis v húštine šedivejúcich chlpov.

Kate stála ako prikovaná, silou vôle sa pokúšala privolať na semafor zelenú.

Odrazu sa do ticha zarezal vreskot policajnej sirény, rad áut aj klenbu podchodu ožiaril blikajúci modrý maják. Muž si rýchlo vytiahol spodky, zapol si nohavice a zavrel dvere. Aktivoval centrálne zamykanie. Na tvár sa mu vrátil ľahostajný výraz. Kate zašmátrala v kabelke a vytiahla policajný preukaz. Podišla k modrému Fordu a pricapla preukaz na okno na strane spolujazdca. Hnevala sa sama na seba, že to nespravila už skôr.

Petrovo neoznačené policajné auto s blikajúcim modrým majákom na streche prekĺzlo po krajnici, sčasti aj po trávnatej ploche. Na semafore naskočila zelená. Auto vpredu odišlo a Peter sa zaradil na miesto po ňom. Muž vo Forde panikáril, prihládzal si vlasy a kravatu. Kate ho prebodla pohľadom, vložila si policajný preukaz naspäť do kabelky a zamierila k Petrovmu autu.

2

„Prepáč, že si musela čakať. Práve je najväčšia špička,“ povedal Peter a energicky sa na ňu usmial. Z miesta spolujazdca zobral hromadu papierov a preložil ich za svoje sedadlo. Bol to fešák pred štyridsiatkou, širokoplecí s hustými tmavými kučeravými vlasmi, vysokými lícnymi kosťami a jemnými hnedými očami. Oblečený mal drahý čierny oblek na mieru.

„V poriadku,“ odvetila, s úľavou pred seba položila kabelku aj tašku s potravinami a klesla na sedadlo. Len čo zavrela dvere, Peter dupol na plyn a zapol sirénu.

Na strane spolujazdca bolo sklopené horné tienidlo, a keď ho Kate dvíhala, zazrela v zrkadielku svoj obraz. Nebola nalíčená ani vyzývavo oblečená a vždy sa považovala za trochu obyčajnú. Nebola jemná. Mala skôr drsné črty. Vlasy po plecia si zopla vzadu a zastrčila si ich pod golier dlhého zimníka, nevystavovala ich na obdiv. Jediným výraznejším prvkom jej tváre boli nezvyčajné oči: nápadne nevädzovomodré s tmavooranžovými škvrnkami vystreľujúcimi od zreničiek. Spôsobovala ich sektorálna heterochrómia, vzácna porucha, pri ktorej majú oči dve farby.

Druhým, menej trvalým pútavým prvkom bola rozbitá pera, na ktorej sa práve vytvárala chrasta: dielo podráždeného opilca, ktorý pred pár dňami kládol odpor pri zatýkaní. Nemala strach, keď sa s ním naťahovala, a nehanbila sa za to, že ju udrel. Patrilo to k policajnej práci. Prečo v nej teda vyvolali hanbu nemravné návrhy toho slizkého biznismena? To on mal trápne ovisnuté sivé spodky a krátky úd.

„Čo to bolo? To s tým autom vzadu?“ spýtal sa Peter.

„Ále, nesvietilo mu jedno brzdové svetlo,“ odvetila. Bolo jednoduchšie klamať. Rozpaky jej nedovolili povedať pravdu. Zahnala toho muža a jeho modrý Ford do zadnej časti mysle. „Povolal si na miesto činu celý tím?“ spýtala sa.

„Samozrejme,“ prisvedčil a pozrel na ňu. „Keď sme dotelefonovali, zavolal mi vicekomisár Anthony Asher. Vyjadril sa, že ak táto vražda súvisí s operáciou Bolehlav, stačí slovo a dostanem k dispozícii všetky zdroje, ktoré potrebujem.“

Na štvorke prefrčal kruhový objazd a odbočil smerom ku Crystal Palace Parku. Peter Conway bol kariérny policajný dôstojník a Kate nepochybovala, že keby vyriešil tento prípad, vystrelilo by ho to do funkcie superintendenta alebo dokonca hlavného superintendenta. Už dnes bol najmladším príslušníkom v dejinách metropolitnej polície, ktorého povýšili na detektíva hlavného inšpektora.

Okná sa začali zahmlievať a Peter zapol kúrenie. Oblúk pary na prednom skle sa zvlnil a ustúpil. Kate medzi skupinou radových domov zachytila rozsvietenú siluetu Londýna. Žiarili tam milióny svetiel, bodiek na čiernej látke oblohy, čo symbolizovali domovy a kancelárie miliónov ľudí. Kate si položila otázku, ktoré svetlo asi tak patrí Kanibalovi z Deviatich brestov. Čo ak ho nikdy nenájdeme? pomyslela si. Polícia nikdy nenašla ani Jacka Rozparovača, a to bol vtedy Londýn v porovnaní s dneškom maličký.

„Máme nejaké stopy z databázy bielych dodávok?“ spýtala sa.

„Vypočuli sme ďalších šesť mužov, ale ich DNA sa nezhoduje s DNA nášho človeka.“

„Zaujímavé, že na obetiach necháva svoju DNA. Nie je to len nepozornosť alebo nedostatok ovládania. Ako keby si značkoval svoje územie. Ako pes.“

„Myslíš, že chce, aby sme ho chytili?“

„Áno… Nie… Možno.“

„Správa sa, ako keby bol neporaziteľný.“

„Myslí si, že je neporaziteľný. Ale raz urobí chybu. Tak ako všetci,“ zdôraznila Kate.

Odbočili k severnému vchodu do Crystal Palace Parku. Čakalo tam policajné auto a príslušník im mávol, že môžu prejsť. Išli po dlhej rovnej štrkovej ceste, ktorá bola za normálnych okolností určená pre chodcov. Lemovali ju veľké duby, z ktorých padali listy, s mokrým plieskaním narážali na predné sklo a zachytávali sa do stieračov. V diaľke trčal nad stromami rozhlasový vysielač z Crystal Palace ako štíhlejšia Eiffelova veža. Cesta klesala a končila sa na malom parkovisku vedľa dlhého plochého trávnika, ktorý sa tiahol k zalesnenej oblasti. Celý trávnik obkolesovala policajná páska. V strede bol ešte druhý, menší kruh, natiahnutý okolo bieleho forenzného stanu, ktorý svietil v tme. Vedľa druhého kruhu stála dodávka patológa, štyri motorizované hliadky a jedna veľká biela policajná dodávka.

Tam, kde sa asfalt stretával s trávou, sa policajná páska trepotala vo vetre. Privítali ich dvaja uniformovaní policajti: muž v strednom veku, ktorému brucho prevísalo cez opasok, a vysoký štíhly mládenec, ktorý ešte stále vyzeral ako tínedžer. Kate a Peter ukázali preukazy staršiemu policajtovi. Nad oči mu prevísali poklesnuté viečka, a keď hodil pohľad na ich preukazy, Kate pripomenul chameleóna. Vrátil im ich a išiel nadvihnúť policajnú pásku, potom však zaváhal a pozrel na rozsvietený stan.

„Za celé roky som ešte nič takéto nevidel,“ poznamenal.

„Kto bol prvý na mieste činu? Vy?“ spýtal sa Peter – nevedel sa dočkať, kedy už policajt nadvihne pásku, ale nechcel to spraviť sám.

„Ja. Som strážnik Stanley Gresham, pane. A toto je strážnik Will Stokes,“ ukázal na mladého policajta, ktorý sa odrazu zmraštil, odvrátil sa od nich a vyvracal sa cez policajnú pásku. „Dnes je prvý deň v službe,“ dodal a pokrútil hlavou. Kate súcitne pozrela na mladého policajta, ktorého znovu naplo a z úst mu viseli tenké pásiky slín. Peter si z vnútorného vrecka vytiahol čistú bielu vreckovku a Kate zišlo na um, že ju ponúkne mladému policajtovi, ale pritisol si ju na nos a ústa.

„Chcem, aby sa miesto činu hermeticky uzavrelo. Nikomu ani slovo,“ zavelil Peter.

„Samozrejme, pane.“

Peter zamával prstami pri policajnej páske. Stanley ju nadvihol a prešli popod ňou. Trávnik sa zvažoval k druhému kruhu, kde čakali detektív Cameron Rose a detektívka inšpektorka Marsha Lewisová. Cameron, rovnako ako Kate, mal okolo dvadsaťpäť rokov, a Marsha bola zo všetkých najstaršia, zavalitá päťdesiatnička v elegantnom čiernom nohavicovom kostýme a dlhom čiernom kabáte. Strieborné vlasy nosila ostrihané nakrátko a mala zachrípnutý prefajčený hlas.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravili všetci zborovo.

„Ako to vyzerá, Marsha?“ spýtal sa Peter.

„Všetky východy z parku sú uzavreté a nechala som sem doviezť miestnych policajtov, aby sa mohlo rozbehnúť hľadanie odtlačkov, prečesávanie terénu a obchôdzky po domoch. Už je tu aj forenzná patologička a je pripravená porozprávať sa s nami,“ hlásila Marsha.

Cameron bol vysoký a tenký, nad všetkými sa týčil. Nestihol sa prezliecť a v džínsoch, teniskách a zelenej zimnej vetrovke pripomínal skôr nedôveryhodného tínedžera než detektíva. Kate letmo zišlo na um, čo asi robil, keď ho zavolali na miesto činu. Predpokladala, že prišiel s Marshou.

„Kto je tu?“ spýtal sa Peter.

„Leodora Gravesová,“ odvetila Marsha.

***

V rozsvietenom stane bolo horúco, jas reflektorov až pálil v očiach. Forenzná patologička Leodora Gravesová, nízka tmavá žena s prenikavými zelenými očami, pracovala s dvomi asistentmi. V blatistej priehlbine na trávniku ležalo nahé mladé dievča. Na hlave mala natiahnuté priesvitné igelitové vrecko, pevne uviazané okolo krku. Bledú pleť mala pofŕkanú od hliny a krvi a posiatu množstvom zárezov a škrabancov. Na zadnej časti stehien aj na zadku mala niekoľko hlbokých rán po uhryznutí.

Kate zastala vedľa tela, už teraz sa potila pod kapucňou a maskou hrubej bielej forenznej kombinézy. Na napnuté plátno stanu bubnoval dážď a Leodora musela hovoriť hlasnejšie.

„Obeť leží na pravom boku, pravú ruku má pod hlavou. Ľavá ruka spočíva rovno pri tele, je vystretá. V spodnej časti chrbta, na zadku a na stehnách má šesť rán po uhryznutí.“ Ukázala na najhlbšie rany, kde chýbalo mäso, boli také hlboké, až z nich vytŕčala chrbtica dievčaťa. Leodora chytila hlavu obete a jemne ju nadvihla – okolo krku bola ovinutá tenká šnúra, ktorá sa zarezala do nafúknutej pokožky. „Všimnite si špeciálny uzol.“

„Opičia päsť,“ prvýkrát prehovoril Cameron. Hlas mu znel otrasene. Hoci masky forenzných kombinéz zakrývali tváre kolegov, Kate im v očiach videla zdesenie.

„Áno,“ prisvedčila Leodora a podržala uzol v rukavici. Nezvyčajná na ňom bola séria prelínajúcich sa slučiek, takže výsledok pripomínal klbko vlny, ktoré sa takmer nedá napodobniť strojom.

„Je to on. Kanibal z Deviatich brestov,“ vyhlásila Kate. Slová jej vyšli z úst, skôr než ich stihla zastaviť.

„Viac budem vedieť po pitve, ale… áno,“ prikývla Leodora. Dážď zhustol, hlasnejšie bubnoval na streche stanu. Patologička jemne vrátila hlavu dievčaťa na ruku, kde predtým ležala. „Máme dôkazy, že bola znásilnená. Zistila sa prítomnosť telesných tekutín a páchateľ ju mučil, porezal ostrým predmetom a popálil. Na ramenách a na vonkajšej strane stehien vidieť popáleniny. Zrejme ich spôsobil cigaretový zapaľovač z auta.“

„Napríklad z bielej dodávky Citroën Dispatch,“ povedala Kate. Peter na ňu zagánil. Mala radšej mlčať.

„Príčina smrti?“ spýtal sa.

„Musím urobiť pitvu, ale v tomto štádiu by som sa neoficiálne vyjadrila, že zadusenie igelitovým vreckom. Na tvári a na krku sú bodky, stopy podkožného krvácania.“

„Ďakujem, Leodora. Teším sa na výsledky pitvy. Dúfam, že toto chúďa dievča rýchlo identifikujeme.“

Leodora kývla na svojich asistentov, ktorí priniesli nosidlá s čiernym vrecom. Zložili ho vedľa tela a jemne prevrátili mladú ženu na nosidlá. Na nahom tele mala vpredu malé okrúhle popáleniny a škrabance. Nedalo sa odhadnúť, ako pred smrťou vyzerala – tvár bola pod igelitom groteskne skreslená. Videli z nej najmä veľké belasé oči, po smrti zahmlené a zmeravené. Pri pohľade na výraz tých očí sa Kate striasla. Nebolo v nich ani stopy po nádeji, ako keby jej v očiach zamrzla posledná myšlienka. Vedela, že zomrie.

3

Kate pohľad na dobité telo mladej ženy rozrušil, navyše sa cítila vyčerpaná, keďže už mala za sebou aj poriadne dlhý deň, ale vyšetrovanie takéhoto rozsahu treba dať rýchlo do pohybu. Len čo vyšli z forenzného stanu, Kate dostala na starosť velenie nad obchôdzkami po domoch na Thicket Road, dlhej ulici s elegantnými vilami na západnej strane parku.

Hoci mala v tíme osem príslušníkov, trvalo im takmer päť hodín, kým prešli celú ulicu, a dážď nepoľavil. Ich hlavná otázka – Videli ste bielu dodávku značky Citroën Dispatch 1994 alebo niekoho podozrivého? – vyvolala medzi obyvateľmi Thicket Road strach a zvedavosť. Pátranie po bielej dodávke sa široko medializovalo, ale polícia sa nemohla vyjadrovať k detailom prípadu. Aj tak však ľudia, s ktorými sa Kate rozprávala, zväčša vedeli, že vyšetruje prípad Kanibala z Deviatich brestov, a mali vlastné názory, otázky a podozrenia. To všetko vytvorilo nekonečné stopy, ktoré bude treba sledovať.

Tesne po polnoci Kate a jej tím zavolali k hlavnému stanovišťu na stanici. Telo mladej ženy bolo momentálne v márnici, pripravené na pitvu, a prečesávanie Crystal Palace Parku znemožňovala zlá viditeľnosť a hustý lejak, takže ich na noc stiahli a pokračovať sa malo až ráno.

Policajt, s ktorým Kate pracovala, nasadol do služobného autobusu, čo mal namierené naspäť do severného Londýna, takže Kate zostala na parkovisku sama. Už si chcela zavolať taxík, keď na aute v opačnom rohu blikli svetlá a uvidela, ako k nej kráča Peter.

„Potrebuješ odviezť domov?“ spýtal sa. Aj on bol do nitky premočený a unavený a Kate mu pripísala bod k dobru za to, že si vysúkal rukávy a nezostal sedieť v policajnej dodávke so šálkou kávy. Poobzerala sa po parkovisku. Zostali tam tri policajné autá, ale predpokladala, že patria kolegom, ktorí si vytiahli čierneho Petra a musia zostať strážiť v parku.

Videl, že váha.

„Nie je to problém a aj tak si si u mňa v aute nechala tašky,“ dodal. Keď videla, ako málo nadšenia v ňom budí predstava, že ju odvezie domov, bola v ešte väčšom pokušení tú ponuku prijať.

„Vďaka, si milý,“ odvetila a odrazu zatúžila po horúcej sprche, čaji a hrianke nahrubo natretej vrstvou masla a medu a potom po teplej posteli. Otvoril kufor auta a z tašky vylovil zásobu uterákov.

„Ďakujem,“ povedala, jeden uterák si vzala, prehodila si ho cez plecia a vyžmýkala si mokrý chvost. Otvorila dvere na strane spolujazdca a videla, že jej nákupná taška je ešte stále na podlahe. Peter otvoril najskôr dvere na strane vodiča a potom priehradku. Pohrabal sa v nej, vytiahol manuál a zväzok kľúčov, až napokon našiel škatuľku s vlhkými utierkami. Rýchlo si očistil ruky, potom hodil špinavé utierky pod auto.

„Našlo sa niečo pri prečesávaní?“ spýtala sa ho.

„Zopár vláken, ohorky, topánka, ale sme v parku – ktovie, komu patria.“

Prestrel uterák na sedadlo spolujazdca, potom zo stredovej konzoly vytiahol termosku a podal jej ju, nato ešte prestrel ďalší uterák na sedadlo vodiča. Kate ho pobavene pozorovala. Pôsobil tak domácky, ako sa nevedomky teatrálne naťahoval s uterákmi, aby boli improvizované poťahy na sedadlá hladké a neposúvali sa.

„Tuším si prvý človek, ktorého som videla, že sa pokúša postlať autosedadlo,“ poznamenala.

„Sme celí premočení a toto je nové auto. Nevieš si predstaviť, ako som musel bojovať, aby som ho získal,“ odvetil zamračene.

Po prvý raz za celý večer prejavil nejakú emóciu. Špinavé autosedadlá mu spôsobovali skutočnú úzkosť. Kate zišlo na um, či sa to stáva po dlhom čase v policajnej službe. Človek sa obrní proti hrôzam a trápia ho nepodstatné drobnosti.

Cestou naspäť do Deptfordu mlčali. Kate hľadela von oknom. Zmietala sa medzi nutkaním dostať z hlavy obraz toho mladého dievčaťa a úsilím ponechať ho tam. Nezabudnúť na jej tvár, zapamätať si každý detail.

Kate bývala v prízemnom byte za dlhým nízkym radom obchodov hneď pri Deptford High Street. Ku vchodu sa išlo cez štrkové parkovisko plné výtlkov a Petrovo auto nadskakovalo po zaplavených jamách. Zastali pred jej vchodom pod ovísajúcou markízou, vedľa zadného vchodu do miestnej čínskej reštaurácie, kde stála hromada prepraviek s prázdnymi fľašami od nealka. Petrove reflektory sa odrazili od bledej zadnej steny jej bytovky a osvetlili interiér auta.

„Vďaka za odvoz,“ povedala, otvorila dvere a natiahla nohu, aby sa vyhla veľkej kaluži. Naklonil sa a podal jej nákupnú tašku.

„Nezabudni si toto tu. A ráno o desiatej na stanici.“

„Maj sa.“

Vzala tašku a zavrela dvere na aute. Reflektory osvietili parkovisko, keď hľadala vo vrecku kľúč a otvorila vchodové dvere, potom nastala tma. Obrátila sa a uvidela jeho miznúce zadné svetlá. Dopustila sa hlúpej chyby, že sa vyspala so svojím šéfom, ale keď teraz videla tú mŕtvu mladú ženu a vedela, že jej vrah je stále na slobode, tento jej problém pôsobil ako maličkosť.

4

V byte bolo chladno. Z parkoviska sa dalo dovidieť cez okno do malej kuchyne, tak Kate rýchlo zatiahla žalúzie a až potom zažala svetlo. Dopriala si dlhú sprchu a stála pod ňou, kým sa neprehriala až na kosť, potom si obliekla župan a vrátila sa do kuchyne. Ústredné kúrenie pracovalo, s klokotaním poháňalo horúcu vodu cez radiátory a miestnosť sa zohrievala. Kate z ničoho nič vyhladla. Šla vytiahnuť z nákupnej tašky lazane do mikrovlnky, ale navrchu ležal zväzok kľúčov a termoska z Petrovho auta. Termosku položila na linku a prešla k telefónu na kuchynskej stene, že mu pošle signál na pager, aby sa netrepal celú cestu domov a nezistil až pred dverami, že nemá kľúče. Už-už mu chcela zavolať, keď si podrobnejšie všimla kľúče, ktoré držala v ruke. Boli štyri, všetky veľké a staré.

Peter býval v novom byte neďaleko Peckhamu. Na vchodových dverách bola moderná zámka. Jasne si to pamätala z druhej noci, keď ju pozval na večeru. Váhala vtedy pred dverami, upierala oči práve na tú zámku a vravela si: Dofrasa, čo to stváram? Prvý raz som bola opitá. Teraz som triezva, a zase s ním idem do postele.

Kľúče v jej ruke boli staromódne, dózické, a na krúžku bola uviazaná krátka šnúra. Šnúra bola tenká, s červeno-modrým prepleteným vzorom. Pevná šnúra. Silná a kvalitná. Poobracala si ju v ruke – zakončoval ju uzol. Opičia päsť. Vrátila slúchadlo na vidlicu a uprene hľadela na kľúče.

Kate sa zdalo, akoby sa jej dlážka pod chodidlami naklonila. Zježili sa jej chĺpky na rukách. Zavrela oči, pod viečkami jej prebleskovali fotografie mŕtvych dievčat z miest činu – každá mala na krku pevne uviazané igelitové vrecko, v ktorom sa vytvorilo vákuum a znetvorilo jej črty. Omotané šnúrou zaviazanou na uzol. Otvorila oči a pozrela na kľúče a na opičiu päsť.

Nie. Od únavy už počuje trávu rásť.

Odtiahla si stoličku a sadla si za kuchynský stôl. Čo vie o Petrovi mimo práce? Otec mu zomrel. Zachytila kdesi reči o tom, že jeho mama je duševne chorá. Dlhodobo v nemocnici. Mal ťažké detstvo, od ktorého sa musel odosobniť, a je hrdý, že sa mu to podarilo. Nadriadení si ho považujú. Nemá priateľku ani manželku. Ako sa vraví, oženil sa so svojou prácou.

Čo ak tie kľúče patria nejakému jeho známemu? Prípadne matke? Hodili by sa do veľkých dvier alebo do ťažkej zámky. Pri vyšetrovaní pracovali s hypotézou, že vrah potrebuje nejaké miesto, kde drží dodávku a obete. Nejaký skladovací priestor alebo veľkú garáž. Keby mal Peter napríklad prenajatý sklad, bol by to spomenul, a Kate si dobre pamätala, ako šomral na dom, v ktorom býval. Vravel, že zaplatil celý majetok za miesto v podzemnom parkovisku a že nemá garáž.

Nie. Po dlhom náročnom dni je uťahaná, potrebuje sa vyspať.

Položila kľúče na kuchynskú linku a vytiahla z tašky lazane. Stiahla vonkajší obal, položila malú plastovú škatuľku do mikrovlnky a nastavila dve minúty. Ruka jej zastala nad časovačom.

Spomenula si, ako zavolali odborníka, bývalého skautského vedúceho, ktorý im v zasadačke vysvetľoval, ako funguje uzol opičia päsť. Na tomto uzle je výnimočné, že ho dokáže uviazať len človek s určitými zručnosťami. V zásade sa viaže len na konci šnúry alebo povrazu ako ozdoba a závažie, aby sa ním dalo ľahšie vrhať. Názov dostal podľa toho, že pripomína malú zaťatú päsť alebo labku.

Lazane sa pomaly krútili v mikrovlnke.

Bývalý skautský vedúci im porozprával, že väčšina mladých chlapcov sa naučí viazať uzly u skautov. Opičia päsť spomedzi nich nemá veľké praktické využitie, je to skôr uzol, ktorý viažu nadšenci. Všetci v zasadačke sa ho pod dohľadom odborníka pokúsili uviazať a podarilo sa to len Marshe. Peter žalostne zlyhal a ešte si aj zo seba uťahoval, ako mu to nejde.

„Márnosť, nesmejte sa mi, do ôsmich rokov som si nevedel zaviazať šnúrky na topánkach!“ zvolal. Všetci policajti v zasadačke sa zasmiali a Peter si v hraných rozpakoch zakryl rukami tvár.

Kľúče boli staré, trošku hrdzavé. A dobre naolejované, aby zľahka fungovali. Šnúra sa kde-tu ligotala a opičia päsť na nej vyzerala stará, olej a špina sa do nej už stihli zažrať.

Kate si obhrýzala nechty, ani si nevšimla, že mikrovlnka trojnásobným hlasným pípnutím oznámila koniec ohrievania.

Posadila sa za kuchynský stôl. Prvé tri obete boli študentky od pätnásť do sedemnásť rokov. Všetky boli unesené vo štvrtok alebo v piatok a ich telá sa našli začiatkom nasledujúceho týždňa. Všetky obete boli športové typy a vo všetkých troch prípadoch ich vrah uniesol, keď sa vracali domov z tréningu po vyučovaní. Únosy prebehli dokonale, vrah teda musel vedieť, kde obete budú, a striehnuť na ne.

Vypočuli učiteľov telocviku vo všetkých mestských častiach a viacerých predvolali na policajnú stanicu, rovnako sa zamerali na učiteľov, ktorí mali na svoje meno registrované biele dodávky Citroën Dispatch 1994. Ani u jedného sa nezhodovala DNA. Potom sa sústredili na rodičov obetí a priateľov rodičov. Sieť sa rozširovala, teórie o tom, čo môže obete spájať s vrahom, boli čoraz divokejšie. Kate si spomenula na otázku, ktorá bola napísaná na tabuli v zasadačke.

Kto mal prístup k obetiam v škole?

Náhla myšlienka ňou prebehla ako elektrický šok. Mali zoznam učiteľov, školských asistentov, školníkov, dopravných asistentov, kuchárov… ale čo polícia? Policajti chodia často do škôl prednášať deťom o drogách a slušnom správaní.

Peter ju dvakrát zobral so sebou do školy, kde mestským deťom rozprávali o bezpečnosti na cestách. Pracoval aj na protidrogovej prezentácii v londýnskych školách. Koľko škôl už navštívil? Dvadsať? Tridsať? Je to také očividné? Alebo je len vyčerpaná a prepracovaná? Nie… Peter sa vyjadril, že navštívil školu tretej obete Carly Martinovej mesiac predtým, než zmizla.

Kate vstala a pozrela sa do kredenca. Našla len fľašu suchého sherry, ktorú kúpila, aby mala čo ponúknuť mame počas jej poslednej návštevy. Naliala si poriadne do pohára a napila sa.

Čo ak nikdy nezískajú nijaké stopy, lebo Kanibal z Deviatich brestov je zároveň Peter Conway? O slovo sa prihlásili spomienky na dve noci, ktoré spolu strávili, a Kate ich zahnala preč, netúžila sa k tomu vracať. Sedela a triasla sa. Naozaj má odvahu obviniť svojho šéfa, že je sériový vrah? Potom jej zrak padol na Petrovu termosku vedľa mikrovlnky. Napil sa z nej v aute. Bude na nej jeho DNA.

Kate vstala s roztrasenými nohami. Kabelku mala na dlážke pri dverách a chvíľu jej trvalo, kým ju otvorila. Vo vnútornom vrecku našla nové igelitové vrecko na dôkazy.

Na termoske je Petrova DNA. A DNA Kanibala z Deviatich brestov už máme. Mohla by som potichu požiadať, aby ich porovnali.

Natiahla si čisté latexové rukavice a priblížila sa k termoske, ako keby chcela chytiť divé zviera. Zhlboka sa nadýchla, vzala ju z kuchynskej linky a vložila do vrecka, ktoré okamžite zatvorila. Vrecko položila na maličký kuchynský stôl. Pripadalo jej to ako zrada všetkého, v čo verila. Chvíľu mlčky stála, počúvala bubnovanie dažďa na streche, znovu si odpila zo sherry a cítila, ako ju zvnútra zohrieva a trochu zmierňuje paniku.

Nikto o tom nemusí vedieť. Koho diskrétneho by mohla osloviť? Je tu Akbar z forenzného. Raz ho stretla, keď vychádzal z gej baru v Soho. Bol to trápny okamih. Ona bola s mužom, on takisto. Na druhý deň ju po práci pozval na pohárik a Kate ho ubezpečila, že jeho tajomstvo, ak je to teda tajomstvo, je u nej v bezpečí.

Hneď ráno mu zavolá, vyberie sa skôr do roboty a nechá z termosky zobrať vzorku. Alebo sa možno vyspí a toto všetko bude ráno pôsobiť len ako šialená teória.

Ozvalo sa klopanie na dvere a Kate z ruky vypadol pohár. Rozbil sa, na linoleu sa rozprsklo sklo a hnedá tekutina. Nastalo ticho a potom sa ozval hlas: „Kate. To som ja, Peter, stalo sa ti niečo?“ Pozrela na hodiny. Už sú takmer dve. Znovu sa ozvalo klopanie. „Kate? Počul som, ako sa rozbilo sklo. Si okej?“ Hlasnejšie zabúchal na dvere.

„Nič mi nie je!“ zvolala s pohľadom upretým na neporiadok na dlážke.

„Neznie to tak. Môžem otvoriť?“

„Práve mi pred dverami spadol na dlážku pohár. Čo tu vlastne robíš?“

„Máš moje kľúče?“ spýtal sa. „Tuším mi v aute spadli do tvojej tašky.“

Nastalo dlhé ticho. Kate prekročila rozbité sklo, potichu nasadila retiazku a otvorila dvere. V medzere stál Peter, celý premočený, s vyhrnutým golierom. Naširoko sa usmieval. Pomyslela si, že zuby má veľmi rovné a biele.

„Fajn, už som sa bál, že si si medzitým ľahla. Budem od teba potrebovať tie svoje kľúče.“

5

Kate pozrela na Petra. Parkovisko za ním bolo tmavé a nevidela jeho auto.

„Kate. Strašne leje. Môžem ísť na chvíľu dnu?“

„Je neskoro. Počkaj,“ povedala a nahla sa ponad rozbité sklo po kľúče na kuchynskej linke. „Nech sa páči.“ Keď mu ich podávala v dlani, stretli sa im oči. Pozrel na malú slučku skrútenú v jej trasúcej sa ruke, s opičou päsťou na konci. Potom sa na ňu uškrnul.

Kate neskôr rozmýšľala, čo mohla urobiť inak. Keby zažartovala, že je to rovnaký uzol, aký používa vrah, zobral by si kľúče a odišiel by domov?

„Dostal som na ceste defekt. Vtedy som zbadal, že v priehradke mi chýbajú kľúče,“ prelomil mlčanie a utrel si z tváre dažďové kvapky. Zväzok si však nevzal a Kate tam zostala stáť s vystretou rukou.

„Kate. Premoknem tu do nitky. Môžem ísť dnu?“

Zaváhala a preglgla, ale mala suché hrdlo.

Zaprel sa plecom do dverí a retiazka bez problémov povolila. Prekročil prah, prinútil ju cúvnuť do kuchyne. Zavrel za sebou dvere a stál tam, celý premočený.

„Čo je?“

Pokrútila hlavou.

„Nič. Prepáč,“ odvetila. Hlas jej ticho chripel.

„Potrebujem uterák… som celý mokrý.“

Celá situácia pôsobila neskutočne. Kate vyšla z kuchyne, zamierila ku skrini a vytiahla z nej uterák. Myseľ jej bežala na plné obrátky. Musí konať normálne. Poobzerala sa po niečom, čím by sa mohla brániť. Schmatla malé hladké sklené ťažidlo. Jediné, čo sa aspoň vzdialene ponášalo na zbraň.

Keď sa vrátila do kuchyne, dych sa jej zasekol v hrdle. Peter stál uprostred miestnosti a civel na termosku v igelitovom vrecku na dôkazy na kuchynskom stole. Keď sa k nej obrátil, črty mal rovnaké, ale hnev ho celkom zmenil. Pripomínal zviera, čo sa chystá zaútočiť. Oči mal vytreštené, zreničky rozšírené a ceril zuby.

Urob niečo! zaškriekal jej v hlave hlas. Nemohla sa však pohnúť. Ozval sa rachot – ťažidlo jej vypadlo z ruky na dlážku.

„Ach jaj, Kate. Kate, Kate, Kate,“ opakoval potichu. Pod nohami mu praskalo sklo, keď prešiel k dverám a zamkol ich.

„Peter… ja… Ani by mi nezišlo na um, že by si… Mojou úlohou je vyšetrovať…“

Triasol sa, ale jeho pohyby boli pokojné, keď zamieril k telefónu. Jediným rýchlym pohybom ho vytrhol zo steny, ešte stále napojený na kovovú konzolu. Kate sa mykla, keď klinčeky, ktorými bol drôt pripevnený k stene, vyleteli a rozprskli sa po linoleu. Vytrhol kábel zo zásuvky a položil telefón na kuchynskú linku pri chladničke.

„Zvláštne. Sama si povedala, že vrah raz určite urobí chybu… Kľúče… Tie sprosté kľúče.“ Urobil krok smerom k nej.

„Nie. Nie. Nielen kľúče,“ povedala Kate. Keby spravil ešte krok vpred, zablokoval by jej únikovú cestu z kuchyne.

„Termoska…“ Pokrútil hlavou a zasmial sa. Bol to chladný kovový zvuk. Bez humoru.

Kate sa vrhla do obývačky, kde sa jej nabíjal mobil, ale on bol rýchlejší. Schmatol ju zozadu za vlasy, zvrtol ju a sotil do dverí vysokej chladničky. Na jednej strane tváre jej explodovala bolesť, ale už bol na nej, skrúcal jej plecia, aby sa k nemu obrátila čelom, a jednou rukou ju schmatol za krk.

„Bývaš v dosť drsnej oblasti,“ povedal pokojne a plecom a ľavou nohou ju pritisol k dverám chladničky. Pravou rukou jej zovrel hrdlo. Kopla ho zboku do nohy, pokúsila sa zaťať mu nechty do tváre a krku, ale lakťami jej zablokoval ruky. „Niekto sa k tebe vlámal. Prekvapila si ho. Spanikáril a zabil ťa.“

Prstami jej pevnejšie zovrel hrdlo. Nemohla dýchať a jeho tvár, ktorá sa nad ňou týčila, sa začala zahmlievať. Šmátrala okolo seba, nahmatala okraje kuchynskej linky. Peter sa pritisol k jej hrudi a pocítila, ako z nej jeho sila vytláča posledné zvyšky vzduchu. Prasklo jej rebro a z úst sa jej vydral výkrik.

„Vyšetrovanie tvojej vraždy si vezmem na starosť ja. Tragická smrť vychádzajúcej policajnej hviezdy.“

Kate sa zvíjala a vzpierala, podarilo sa jej trochu vyslobodiť ľavé rameno. Rukou šmátrala po okraji kuchynskej linky a našla telefón na mieste, kde ho Peter nechal. Nemala veľkú silu, keď sa ním zahnala, ale ostrý okraj kovovej konzoly zasiahol Petra do líca a presekol mu pokožku nad okom.

Jeho zovretie na okamih povolilo a dokázala ho odsotiť. Šokovane cúvol, z rany na čele sa mu valila krv.

Kate zdvihla telefón na konzole a priblížila sa k nemu, ani necítila pod chodidlami črepy. Peter cúval a vypľúval krv. Vrhol sa k držiaku na nože pri dreze a jeden vytiahol.

Nože! Prečo som si nespomenula na nože? pomyslela si. Zvrtla sa a rozbehla sa do obývačky, ale potkla sa a pristála na telefóne, až jej vyrazilo dych. Prevrátila sa a pokúsila sa vstať, ale už na ňu skočil. Vrazil jej do tváre, márne kopala a metala sa, aj tak ju odvliekol do spálne a hodil ju na posteľ. Hlavou narazila do čela postele a pred očami sa jej zjavili hviezdičky. Župan mala rozhalený a pod ním bola nahá. Vyliezol na ňu, tvár mal zamazanú od krvi, až mu sčerveneli očné bielka a jeho úsmev pôsobil ešte šialenejšie. Kľakol si na jej bedrové kosti, stiahol jej dolu zápästia a priľahol jej ich kolenami.

Zdvihol nôž a prešiel jej hrotom čepele po bradavkách a dole k pupku, zatlačil čepeľ do pokožky. Ostrá oceľ jej bez odporu prenikla cez mäso a brušné svaly. Od bolesti zvrieskla, neschopná pohybu. Na bruchu sa jej strašnou rýchlosťou vytvorila kaluž krvi. Peter pokojne zvrtol nôž a ťahal ho krížom cez brucho až k srdcu. Nôž jej zavadil o rebro.

Peter sa nahol bližšie, medzi roztiahnutými perami mu prebleskovali zuby s ružovými fľakmi. Bolesť bola neznesiteľná, ale Kate pozbierala zvyšky síl, zmietala sa a zápasila, uvoľnila si koleno a mocne mu ním vrazila do slabín. Peter zastonal, spadol dozadu z postele a pristál na dlážke.

Kate pozrela na nôž, ktorý jej trčal z brucha. Krv vsakovala do bieleho županu aj do posteľnej bielizne. Nevyťahuj nôž, ozval sa jej v hlave hlas. Ak ho vytiahneš, vykrvácaš. Peter začal vstávať, oči mal šialené od hnevu a ružové od krvi, čo mu tiekla z hlavy. Spomenula si na všetky jeho obete, na všetky mladé dievčatá, ktoré umučil. Hnev v nej vyvolal nával adrenalínu a energie. Schmatla lávovú lampu na nočnom stolíku a tresla mu ťažkou sklenou fľašou s olejom a voskom po hlave, raz, dvakrát, a potom znehybnel, podivne klesol, nohy sa mu roztiahli smerom von.

Kate pustila lampu. Od bolesti v bruchu takmer stratila vedomie a musela zapojiť všetku silu vôle, aby si nevytiahla nôž, keď krívala do obývačky a čepeľ sa pri pohybe posúvala. Našla svoj mobil a vytočila tiesňové číslo. Nadiktovala svoje meno a adresu a povedala, že Kanibal z Deviatich brestov je detektív hlavný inšpektor Peter Conway a že sa ju práve pokúsil zabiť v jej byte.

Až potom vypustila z ruky mobil a stratila vedomie.

O  pätnásť rokov neskôr

September 2010

1

Bolo sivé ráno koncom septembra, keď Kate kráčala po piesočných dunách. Na sebe mala čierny neoprénový oblek, cez lakeť jej viseli plavecké okuliare. Po suchom piesku stúpala pomedzi zvlnené duny porastené bledožltými steblami pieskomilky, pod bosými chodidlami jej praskala tenká vlhkejšia kôra, ktorú vytvorila odstrekujúca morská voda.

Pláž bola opustená a dnes ráno bol ďaleký odliv, obnažil zopár pásov čiernej horniny, kým sa vrátia vlny. Obloha bola sivá s perleťovým nádychom, ale smerom k obzoru sa menila na čierny uzol mrakov. Kate objavila plávanie v mori pred šiestimi rokmi, keď sa presťahovala na južné pobrežie Anglicka. Thurlow Bay, kde bývala, bol vzdialený osem kilometrov od univerzitného mesta Ashdean, kde teraz prednášala kriminológiu.

Každé ráno bez ohľadu na počasie plávala v mori. Vtedy mala pocit, že naozaj žije. Dvíhalo jej to náladu a poskytovalo protijed na temnotu, ktorú si nosila v srdci. Keď odhalila Petra Conwaya ako Kanibala z Deviatich brestov, takmer ju to zabilo, ale ešte horšie boli neskoršie dôsledky tejto udalosti. Tlač odhalila jej sexuálny vzťah s Conwayom a v súdnom procese, ktorý nasledoval, to zohralo významnú úlohu. Aj o pätnásť rokov neskôr mala stále pocit, že sa musí dávať dohromady.

Kate sa vynorila z dún, vnímala, ako piesok vlhne a pevnie, čím bližšie bola k vode. Prvá vlna sa rozbila o niekoľko metrov od miesta, kde zastala, aby si nasadila plavecké okuliare, a voda jej vystúpila až po kolená. Za najchladnejších dní sa jej more zarezávalo do pokožky ako nôž, ale ani vtedy necúvla. V zdravom tele skutočne sídlil zdravý duch. A toto bola iba voda. Dobre vedela, ako naozaj reže nôž. Pätnásťcentimetrová jazva na podbruší bola vždy prvým miestom, kde cítila chlad.

Ponorila ruky do príboja a pocítila, ako ju ťahá so sebou, keď sa vracal, nechal ju však stáť na mokrom piesku s niekoľkými pásmi zelenej morskej trávy medzi prstami. Otriasla si ich, zopla si vlasy, ktoré už trochu šediveli, a na hlavu si natiahla elastický pás plaveckých okuliarov. Prihnala sa ďalšia vlna, narazila do nej, zdvihla sa jej až k bokom. Obloha ešte väčšmi stmavla a Kate na tvár dopadli teplé dažďové kvapky. Strmhlav skočila do prelamujúcej sa vlny. Obklopila ju voda a Kate vyštartovala, mocne kopla nohami. Cítila sa štíhla, rýchla ako šíp, čo preletí príbojom pod hrebeňmi vĺn. Videla na dno, až tam, kde piesok zakrátko vystriedali chmúrne skaliská.

Hukot vody sa stupňoval a tíchol, keď vždy po štyroch tempách vystrčila hlavu z vody, aby sa nadýchla, a ďalej plávala k búrke. Už bola dosť ďaleko, prebíjala sa cez protitlak vĺn, ktoré sa valili k pobrežiu. Spomalila, chvíľu sa vznášala na chrbte, stúpala a klesala spolu s vlnami. Znovu zaburácal hrom, tentoraz hlasnejšie. Kate sa obzrela na svoj dom prilepený hore na skalnatom myse. Bol pohodlný a ošarpaný a sedel na samom konci celého radu domov, medzi ktorými sa tiahli široké medzery, vedľa obchodu pre surfistov a snackbaru, ktorý na zimu zatvorili.

Vo vzduchu praskala statická elektrina – búrka bola blízko, ale more sa utíšilo. Kate zadržala dych a ponorila sa pod hladinu, ťah vĺn sa v hĺbke oslabil, čím nižšie klesalo jej telo k piesočnému dnu. Popri nej sa kĺzali studené prúdy. Tlak stúpal.

Petra Conwaya sa jej nikdy nepodarilo celkom dostať z hlavy. Občas ráno, keď jej aj vstávanie z postele pripadalo ako herkulovská úloha, rozmýšľala, či je preňho každý deň taký ťažký. Peter mal doživotne zostať za mrežami. Bol ostro sledovaný väzeň, netvor, ktorého živil a opatroval štát, ale ani raz nepoprel, čo spáchal. V porovnaní s ním bola Kate kladná hrdinka, ale pri jeho dolapení takmer prišla o kariéru a povesť a stále bojovala o zvyšky svojho normálneho života. A tak uvažovala, kto z nich dvoch vlastne dostal doživotný trest. Dnes sa k nemu cítila byť ešte bližšie. Dnes totiž mal byť témou jej prvej prednášky.

S pľúcami napnutými na prasknutie Kate dvakrát mocne vykopla, prerazila hlavou hladinu a vydala sa naspäť k pobrežiu. Ďalej hrmelo, breh sa blížil a ona sa viezla na rastúcich vlnách, cítila, ako jej srdce pumpuje krv, ako ju na pokožke šteklí slaná voda. Za ňou sa zdvihla mohutná vlna, preliala sa rovno na ňu, zachytila ju, podrazila jej nohy, stiahla ju so sebou na piesčité dno a Kate cítila adrenalín z jazdy na vlne, až kým nemala zase piesok pevne pod nohami a nebola bezpečne na súši.

***

Univerzitná poslucháreň bola veľká, zaprášená a ošumelá, s nekonečnými radmi sedadiel, ktoré jedno nad druhým stúpali až po strop. Kate sa zo svojho malého okrúhleho pódia, od katedry, rada pozerala, ako sa do nich usádzajú študenti. Šokovalo ju, ako málo si všímajú svoje okolie – všetci zahĺbení do mobilov, takmer ani nezdvihli pohľad, keď si sadali na miesta.

Ku Kate sa pripojil jej asistent Tristan Harper, vysoký, dobre stavaný muž krátko po dvadsiatke. Mal tmavé nakrátko ostrihané vlasy a svalnaté predlaktia pokryté komplikovaným tetovaním. Nosil uniformu mužov v akademickom prostredí – béžové nohavice a kockovanú košeľu s vyhrnutými rukávmi. Od kolegov sa líšil len v tom, že odmietal bledé mokasíny či tmavé poltopánky a dnes prišiel v červených vysokých teniskách značky Adidas.

Zohol sa a skontroloval krúžok s diapozitívmi, ktorý pripravil ku katedre.

„Na túto prednášku sa veľmi teším,“ povedal a podal Kate diaľkové ovládanie. Usmial sa a odišiel na miesto. O niekoľko sekúnd zhaslo svetlo a poslucháreň sa ocitla v tme. Zaznelo mrmlanie a vzrušený šepot a Kate uvidela tváre študentov osvetlené mobilnými displejmi. Počkala, kým stíchnu, potom stlačila gombík na diaľkovom ovládaní projektora.

„KANIBAL Z DEVIATICH BRESTOV“ – zasvietilo na veľkom plátne.

Študenti zborovo zhíkli, keď nápis vystriedala veľká fotografia z miesta činu. Pochádzala z vrakoviska áut. Nahé telo tínedžerky ležalo na boku v pošliapanom blate hneď vedľa hromady hrdzavejúcich nabúraných áut. Kopy vrakov sa tiahli do diaľky, v pozadí sa mihotala hmlistá silueta Londýna s dvoma komínmi elektrárne v Battersea. Na jednej hromade áut sedela osamelá vrana a civela dole na mŕtvolu. Blato a živly sfarbili telo dohrdzava, ako keby bolo z kovu – nejaký malý groteskný predmet, ktorý jeho pôvodný majiteľ odhodil.

„Prihlásili ste sa na cyklus prednášok, ktorý sa nazýva Ikony zločinu a analyzuje našu posadnutosť vraždou a sériovými vrahmi. Preto je príznačné, že začnem sériovým vrahom, ktorého som poznala. Je ním Peter Conway, bývalý hlavný inšpektor metropolitnej polície, dnes známy ako Kanibal z Deviatich brestov. Mladá žena na fotografii je jeho prvá obeť – Shelley Norrisová…“ Kate vystúpila zo žiary projektora a zastala na boku katedry. „Ak vás tento záber rozrušil, je to v poriadku. Taká má byť normálna reakcia. Ak chcete študovať kriminológiu, musíte zostúpiť do bahna k spodine ľudstva. Fotografia vznikla na vrakovisku na ulici Nine Elms Lane v londýnskej lokalite Deväť brestov v marci roku 1993,“ pokračovala Kate a posunula koliesko projektora. Objavil sa panoramatický záber na telo mladej ženy zozadu, ležiace vo vysokej tráve. Nad okolitými stromami visela hmla.

„Druhou obeťou bola pätnásťročná Dawn Brockhurstová. Jej telo sa našlo v areáli Beckenham Place Parku v Kente.“ Na ďalšom zábere bolo telo spredu a zblízka. Namiesto tváre malo len krvavú kašu a z nej vyčnievala časť spodnej čeľuste s radom zubov.

„Kent, na hraniciach Londýna, patrí k miestam s najvyššou populáciou divo žijúcich líšok v rámci Spojeného kráľovstva. Telo zavraždenej objavili až po niekoľkých dňoch a igelitové vrecko, ktoré mala natiahnuté na hlave, líšky strhli a obžrali časť tváre.“ Kate im ponúkla ďalší diapozitív, detail stôp po pohryznutí. „Kanibal z Deviatich brestov svoje obete rád hrýzol, ale keďže telo nebohej Dawn poškodili živly, tieto stopy zubov polícia mylne pripísala líškam. Preto sa okamžite neodhalila súvislosť medzi prvými dvoma vraždami.“

Ozvalo sa zadunenie – jedno drevené sedadlo zaklaplo a študentka v strede posluchárne sa zdvihla a vybehla von, zakrývajúc si dlaňami ústa.

Kate posúvala diapozitívy, takže uvideli Petrovu ďalšiu obeť, a uzavrela celý cyklus fotografiou štvrtej obete: Catherine Cahillovej. V duchu sa vrátila do toho studeného daždivého večera v Crystal Palace Parku, pod horúce reflektory vo forenznom stane, ktoré zosilnili pach hnijúceho mäsa, ale zároveň zvýraznili arómu trávy, takže rozvoniavala ako za letného dňa. Catherinine oči, ako zízajú cez igelit tesne natiahnutý na hlave. A po tom všetkom Peter, ako zakrýva uterákmi sedadlá v aute, aby sa nezašpinili.

Kate stlačila gombík a na plátne zasvietil portrét Petra Conwaya, fotografia z jeho policajného preukazu, ktorá vznikla v roku 1993. Usmieval sa na nej v uniforme metropolitnej polície aj s čiapkou. Pekný, charizmatický muž.

„Peter Conway. Cez deň vážený policajt, v noci sériový vrah.“

Kate vyrozprávala celý príbeh o tom, ako pracovala po Conwayovom boku a ako dospela k podozreniu, že by mohol byť Kanibalom z Deviatich brestov, konfrontovala ho a len tak-tak vyviazla živá.

Na nasledujúcom zábere bol jej byt tesne po tom, ako ju Peter napadol. Termoska a kľúče boli na kuchynskom stole, označené číslami ako dôkazový materiál. Nábytok v obývačke, starý a ošumelý, potom jej spálňa. Vlhká, odlupujúca sa tapeta, na okrajoch skrútená, so vzorkou žltých, oranžových a zelených kvetov, široká posteľ, na nej zakrvavený paplón nahrnutý na hromádku. Hrče stuhnutého oranžového vosku a skla z rozbitej lávovej lampy, ktorou ho udrela.

„Len málo chýbalo a bola by som sa stala piatou obeťou Kanibala z Deviatich brestov. Bránila som sa. Bodol ma do brucha, ale zachránila ma rýchla lekárska pomoc. Lekári zároveň vypumpovali Petrovi žalúdok, kde sa našli čiastočne strávené kúsky mäsa zo zadnej časti tela Catherine Cahillovej.“

V posluchárni vládlo ticho ako v hrobe. Študenti fascinovane pozerali, Tristan takisto. Kate pokračovala.

„V septembri v deväťdesiatom šiestom Petra súdili, v januári v deväťdesiatom siedmom ho právoplatne odsúdili na pobyt vo väznici Blundeston v Suffolku. Keď sa mu zhoršil duševný stav a napadol ho iný väzeň, podľa Zákona o duševnom zdraví ho na neurčito presunuli do psychiatrickej nemocnice Great Barwell v Sussexe, kde sa momentálne nachádza. Tento prípad neprestáva mátať predstavivosť verejnosti a zároveň je to prípad, s ktorým budem navždy neoddeliteľne spojená. Preto som si ho vybrala ako tému prvej prednášky.“

Zažali sa svetlá, ešte dlho však pretrvalo ticho. Študenti v posluchárni oslepene žmurkali.

„Má niekto otázky?“

Ruku zdvihlo dievča s nakrátko ostrihanými ružovými vlasmi a pírsingom v pere. „V podstate ste ten prípad vyriešili, ale polícia z vás aj tak spravila obetného baránka a odsunula vás. Myslíte si, že je to preto, lebo ste žena?“

„Metropolitná polícia sa ťažko vyrovnávala s hanbou, že z ich hviezdneho príslušníka sa stal páchateľ v najznámejšom prípade. Prípad celé roky dominoval v titulkoch médií. Možno ste si prečítali, že som spravila chybu a s Petrom Conwayom som nadviazala sexuálny vzťah. Len čo to preniklo na verejnosť, tlač dospela k záveru, že som poznala fakty, hoci to nebola pravda.“

Chvíľu bolo ticho.

„Vrátili by ste sa niekedy do policajného zboru?“ spýtal sa mladý muž, ktorý sedel sám v rohu.

„Momentálne nie. Vždy som chcela byť policajtkou a mám pocit, že moja kariéra sa skončila predčasne. Dolapenie Kanibala z Deviatich brestov bol môj najväčší triumf. Zároveň mi znemožnil pokračovať v policajnom zbore.“

Prikývol a nervózne sa na ňu usmial.

„A čo vaši kolegovia? Nie je podľa vás nefér, že mnohí z nich mohli zostať v anonymite a pokračovať v kariére?“ spýtalo sa ďalšie dievča.

Kate zaváhala. Mala sto chutí odpovedať: Doriti, jasné, že to bolo nefér! Svoju prácu som zbožňovala a bola som v nej dobrá! Ale zhlboka sa nadýchla a vyslovila: „Pracovala som s vynikajúcim policajným tímom. Preto sa teším, že títo ľudia majú stále možnosť pokračovať a starať sa o našu bezpečnosť.“

Chvíľu sa ozývali tlmené rozhovory, potom znovu zdvihlo ruku dievča s ružovými vlasmi. „Ehm… Možno to bude príliš osobné, ale zaujímalo by ma… Vy máte s Petrom Conwayom syna. Je to tak?“

„Áno,“ prikývla Kate. Študenti reagovali šokovaným mrmlaním. Napokon to vyzeralo, že nie všetci o nej všetko vedia. Veď väčšina z nich mala tri alebo štyri roky, keď sa prípad najviac prepieral v tlači.

„Fíha. Jasné. Takže koľko má teraz rokov? Štrnásť?“

Kate sa o ňom nechcelo hovoriť.

„Mal štrnásť. Pred niekoľkými mesiacmi,“ odvetila.

„Vie o svojej minulosti? Vie, kto je jeho otec? Ako to vníma?“

„Táto prednáška nie je o mojom synovi.“

Dievča s ružovými vlasmi pozrelo na svojich spoločníkov, ktorí sedeli po jej bokoch – kamarát mal dlhé dredy myšacej farby, kamarátka zase krátke čierne vlasy, ostrihané akoby podľa hrnca, a čierny rúž. Zahryzlo si do pery, bolo v rozpakoch, ale odhodlané niečo z nej vytiahnuť.

„No a nebojíte sa, že z neho bude, akože, sériový vrah? Ako jeho otec?“

Kate zatvorila oči a zaplavili ju spomienky.

Nemocničná izba pôsobila ako hotelový apartmán. Hrubý koberec. Tapeta s textilnými aplikáciami. Kvety. Čerstvé ovocie naaranžované na tanieri. Menu so zlatým razením na nočnom stolíku. A úplné ticho. Kate túžila byť v normálnej pôrodnici ako každá bežná matka, v dave, kde by kričala od bolesti s inými a videla radosť a smútok ďalších žien. Plodová voda jej odtiekla nadránom v rodičovskom dome, kde teraz bývala. Potešila sa kontrakciám, krátkej ostrej bolesti, ktorá presekla tupú dlhotrvajúcu hrôzu, čo ju vnútri zožierala posledných päť mesiacov.

Pri posteli stála jej matka Glenda. Držala ju za ruku. Skôr z povinnosti, napätá a vystrašená, bez stopy radosti, čo by mala sprevádzať očakávanie prvého vnuka. Za súkromnú izbu zaplatili jedny bulvárne noviny. Paradoxne to bola posledná možnosť, ako získať trochu súkromia. Za slušnú sumu dostali noviny právo na exkluzívnu fotografiu matky s dieťaťom, ktorú spravia v okamihu, keď si to sama Kate vyberie, cez okno nemocničnej izby. Roleta bola momentálne stiahnutá, ale Kate vnímala, ako tým smerom jej mama stále pozerá, dobre vie, že na druhej strane, v kancelárii oproti cez ulicu, vyčkáva fotograf.

Kate v ten večer, keď rozlúskla prípad, netušila, že je v piatom mesiaci tehotenstva. Čepeľ noža vážne poškodila vnútorné orgány a Kate skončila na jednotke intenzívnej starostlivosti, kde týždne bojovala s komplikáciami a vážnou infekciou. Kým sa mohla rozhodnúť, či pôjde na interrupciu, bolo už dávno po zákonnom limite.

Pôrod bol dlhý a bolestivý, a keď sa malý konečne prebojoval von, jeho prvý výkrik Kate zamrazil až do kosti. Vyčerpaná sa oprela o vankúš a zavrela oči.

„Je to chlapec a je zdravý,“ povedala pôrodná asistentka. „Chcete si ho privinúť?“

Kate neotvorila oči a pokrútila hlavou. Nechcela sa naňho pozrieť, nechcela si ho privinúť a bola vďačná, keď ho odniesli a krik stíchol. Glenda si šla na pár hodín odpočinúť do neďalekého hotela a Kate zostala ležať v tme. Mala pocit, že sa ocitla v alternatívnej realite. Dieťa jej vnútil osud. Neznášala ho, neznášala všetkých. A navyše to bol chlapec. S dievčaťom by sa možno nejako vyrovnala. Z chlapcov sa stávajú sérioví vrahovia, z dievčat veľmi zriedka. Upadla do nepokojného spánku, a keď sa prebudila, okolo nej bola úplná tma. K posteli jej prisunuli detskú postieľku. Privolalo ju tam tiché zahrkútanie. V jej predstavách to dieťa prišlo na svet s rohmi a červenými očami, ale odrazu sa pozerala na prekrásneho chlapčeka. Otvoril očká. Boli výrazne modré a v jednom uvidela škvrnku oranžovej farby – presne takú istú, aké mala ona v obidvoch očiach. Chlapček natiahol rúčku. Vystrela prst, on ho uchopil a obdaril ju bezzubým úsmevom.

Kate už počula, ako náhle sa zvykne naštartovať materinský inštinkt. Otriasol jej telom, bolo to, akoby niekto šťukol vypínačom. Preliala sa cez ňu nezastaviteľná vlna lásky. Ako si mohla myslieť, že toto maličké prekrásne bábätko je zlé? Áno, je v ňom aj DNA Petra Conwaya, ale aj jej DNA. Majú rovnakú zriedkavú farbu očí, a to určite niečo znamená. Bezpochyby to znamená, že sa podal skôr na matku než na otca. Siahla dole a jemne ho zdvihla. Vnímala, ako jej to teplé telíčko dokonale zapadlo do náručia. Ovoniavala mu hlávku, cítila tú nebeskú vôňu malého bábätka… svojho bábätka.

Kate sa vrátila do prítomnosti. Študenti na ňu ustarostene pozerali. Ticho v posluchárni bolo ťažké a nabité obavami.

Preklikla projektor k poslednému záberu: Petra Conwaya odvádzajú v putách z londýnskeho súdu Old Bailey. Nad ním bolo napísané:

VRAŽDIACI KANIBAL DOSTAL DOŽIVOTIE

„O tomto sa budeme rozprávať počas semestra. Či je dôležitejšia dedičnosť, alebo výchova. Či sa človek sériovým vrahom narodí, alebo sa ním stane. A aby som vám odpovedala na otázku… Chcem veriť… nie, musím veriť, že platí druhá možnosť.“

2

Kate hneď po prednáške odišla do svojej pracovne. Stôl mala pri veľkom okne vo výklenku, s výhľadom na more. Univerzitný areál sa nachádzal hneď na pobreží, od pláže ho delila len cesta a protipovodňový múr.

Už nastal silný príliv, vlny sa valili a rozbíjali o múr, vysielali k oblohe spŕšky morskej vody. V jej pracovni však bolo útulne, boli tam dva zapratané stoly, jedna ošúchaná pohovka a celú zadnú stenu zakrývala veľká knižnica.

„V pohode?“ pozrel na ňu Tristan od svojho stola v kúte, kde preberal hromádku pošty. „Musí to byť ťažké, prežívať to znovu a znovu.“

„Hej, občas sa cítim ako v tom filme Neuveriteľný deň, kde sa všetko dookola opakuje,“ vzdychla Kate, pritiahla si kreslo a s úľavou sa posadila. Cestou hore si zohnali kávu, a keď z pohára zložila plastové viečko, oľutovala, že so sebou nemá aj miniatúrnu fľaštičku whisky, aby ňou doliala americano. Stačil by jeden Jack Daniels a jeho chlácholivé teplo, hneď by zjemnil horúcu horkosť kávy a odplavil všetky pocity. Zhlboka sa nadýchla a zahnala myšlienku na alkohol. Nikdy nezostaneš len pri jednom poháriku.

Všetci kolegovia príbeh o Kate a Petrovi Conwayovi poznali. Ešte aj Tristan. Ale toto bolo prvý raz, čo ho pred ním detailne rozoberala. Odmietala byť obeťou vlastnej minulosti, ale keď sa človek stane obeťou v očiach druhých, už sa tej nálepky nezbaví.

„Veľa študentov kriminológie asi nemá prednášajúcu, ktorá vlastnoručne chytila sériového vraha,“ poznamenal, fúkol si do kávy a potom si z nej odpil. „Je to dosť cool.“ Obrátil sa, zapol si počítač a začal písať.

Tristan na ňu teraz nepozeral inak, ani sa v tom netúžil hrabať, nekládol jej otázky. Chcel s ňou komunikovať tak ako predtým, a za to mu bola vďačná. Bol to jeden z dôvodov, pre ktoré uprednostňovala asistenta pred asistentkou – muži jej pripadali oveľa priamejší. Tristan bol veľmi pracovitý, ale zároveň uvoľnený a pohodový človek. Vedeli spolu pracovať v priateľskom tichu, bez povinnosti za každú cenu udržiavať rozhovor. Za ten krátky čas, čo jej robil asistenta, sa mu Kate naučila dôverovať. Obrátila sa k svojmu počítaču a zapla ho.

„Neprišlo niečo od Alana Hexhama?“

„V piatok som mu poslal e-mail,“ povedal Tristan a skontroloval si poštu. „Zatiaľ neodpovedal.“

Alan Hexham bol forenzný patológ, s ktorým Kate posledné tri roky spolupracovala. Vždy niekoľkokrát za semester hosťoval na jej prednáškach o odložených prípadoch.

„Skúste ho osloviť ešte raz. Potrebujem, aby mi potvrdil, že na budúci týždeň príde prednášať o forenzných protokoloch na mieste činu.“

„Nemám mu zatelefonovať?“

„Poprosím vás. Jeho číslo je na ploche medzi kontaktmi.“

„Idem na to.“

Kate si otvorila schránku s e-mailmi. Adresu na prvej správe, ktorá jej došla, nepoznala. Klikla na ňu.

Clearview Cottage

Chew Magna

Bristol

BS40 1PY

25. september 2010

Vážená pani Marshallová,

prepáčte, že Vám takto nečakane píšem. Volám sa Malcolm Murray a píšem v mene svojom aj svojej manželky Sheily.

Naša dcéra Caitlyn Murrayová zmizla v nedeľu 9. septembra 1990. Mala len šestnásť rokov. Išla na stretnutie s kamarátkou a už sa nevrátila domov. Z dôvodov, ktoré vysvetlím nižšie, sme presvedčení, že Caitlyn uniesol a zavraždil Peter Conway.

Za tie roky sa naše zúfalstvo len prehlbovalo, najskôr sme spolupracovali s políciou a potom, keď bol prípad odložený, sme si najali súkromného detektíva. Všetko márne. Vyzerá to, ako keby naše milované dievčatko jednoducho zmizlo z povrchu zeme. Vlani sme boli na dne, a tak sme zašli za psychotronikom, ktorý nám povedal, že Caitlyn zomrela a našla pokoj, ale že jej život sa skončil krátko potom, čo v roku 1990 zmizla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deväť brestov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.