SKORO
JAKO CASANOVA

Jan Žák

Skoro jako Casanova

Jan Žák

Text © 2019, Jan Žák

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2019

Obálka © 2019 Lukáš Vik

1. vydání © 2019, Lukáš Vik – E-knihy hned

1. vydání © Lukáš Vik, 2019

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-280-3 (ePub)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-281-0 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Vydání sponzorováno firmou www.m2sport.cz

Úvod

„Semeno mu tlačí na mozek,“ říkávala lakonicky moje babička, když s mou maminkou probíraly mužské sexuální delikty, o které ani za mého mládí nebyla nouze. Znásilňování, rozvody, vraždy a sebevraždy i tenkrát mívaly příčinu v sexuální agresivitě některých chlapů. Já jsem dlouhou dobu neměl ani ponětí o tom, že mužského může sexuální touha vyprovokovat až k trestnému činu. Babička byla obyčejná venkovská ženská, věděla, že její výrok nemá anatomické opodstatnění, ale její „selský rozum“ jí říkal, že na lidský mozekurčitě působí něco, na co rozum nestačí. Dneska se to svádí na hormony, které sice v sexualitě hrají určitě významnou roli, ale je to asi spíš omluva slabé vůle jedinců.

Zvýšená intenzita sexuálních pudů některých lidí se ale týká i ženského pohlaví. I za mého mládí byly lehké dívčiny, o kterých se nelichotivě vyjadřovaly zejména jejich sousedky. Po celoživotních zkušenostech musím ale přiznat, že názory na slušnost se v průběhu doby měnily, dnes dokonce se stávají i z vyhlášených prostitutek celebrity. U chlapů to není jiné, vždyť i legendární Giacomo Casanova byl vlastně „proutník“, který se svými avantýrami v podstatě chlubil, a spousta žen ho přitom zbožňovala. Ono to ale úplně stejně funguje i dnes. Moje kamarádka mi nedávno pohoršeně sdělovala, že v jejich ulici bydlí mužský, u kterého se dámské návštěvy střídají skoro každý druhý den, a překvapila mě přitom, když pravila velice zasněně a procítěně: „To je taaakovej kanec!“ Zřejmě těm dámským návštěvám záviděla. Podobné měřítko na muže má asi hodně žen, které se sice veřejně k promiskuitě nehlásí, ale známého svůdníka hodnotí jako „milého kanečka“.

Tato knížka se zabývá i poněkud ožehavější tématikou – masturbací. V poslední době se pohled na tento způsob sebeukájení radikálně změnil. Některé lékařské vědecké práce dokonce hovoří o prospěšnosti onanie. Vždyť i v řecké mytologii má bůh Onan své místo.

Z vrozeného studu jsem uvažoval o tom, že knížku vydám pod pseudonymem, ale příhody jsou většinou vymyšlené, tudíž nežalovatelné, a proč se skrývat se svými názory, když dneska se mluví o sexu „jako o chlebu“. O zdokonalení vibrátoru pro potěšení žen se zmiňovala nedávno naše informační média jako o úžasném vynálezu a mladá autorka byla odměněna zvláštní cenou. Stud tedy není na místě, dokonce někteří jinak sexuálně orientovaní lidé se svou homosexuální nebo jinou pohlavní identitou chlubí, a kvůli nim se mění i zákony.

Líčené příběhy jsou pohledem do života celé řady aktérů, což je zásadní rozdíl mezi touto knížkou a literárním zpracováním avantýr samotného Casanovy. Jako vypravěč přiznávám, že některé příběhy v konfrontaci se současností jsou sice vymyšlené, ale mohly se stát. Pokud jste zarytý puritán nebo puritánka, tak tento malý erotikon raději nečtěte.

Autor

Dětství

„Co si, kluk, nebo holka?“ Takhle na mě vybafla asi čtyřletá holčička. Mně bylo tenkrát pět let, šli jsme s maminkou po ulici okresního města a potkali jsme známou paní, se kterou se maminka dala do řeči. Paní jednou rukou tlačila kočárek, takovou tu košatinku, a za druhou ruku vedla hezky oblečenou dívenku, co mě oslovila. Pamatuji si, že jsem tenkrát hrdě řekl: „Sem kluk, mám pindíka!“ Na další konverzaci se nepamatuji. Vím ale, že do okresního města mě vezla maminka k lékaři proto, že jsem doma baštil cukr v takové míře, že měla obavy, jestli nejsem nemocný. Když zjistila, že jí chodím v kuchyni do kredence na kostky cukru, rozhodla se poradit s lékařem, jestli mi přemíra cukru neuškodí, případně u mě nevyvolá cukrovku – diabetes, i když na sklony k obezitě se v té době příliš nehledělo. Pan doktor maminku tenkrát uklidnil slovy: „Když mu sladké chutná a dělá mu to dobře, tak ho nechte sladit podle chuti.“ Zřejmě měl pravdu, protože já teď mám na krku osmdesátku, spousta mých známých se léčí na diabetes, ale mně se ta civilizační choroba jaksi vyhýbá. Samozřejmě v tom hraje roli i dědičná dispozice, pohybová aktivita a složení konzumované stravy, nicméně je tu důvod k zamyšlení, zda by si děti neměly na slazení spíše zvykat, než se sladkému vyhýbat. Tělo si prý zvykne na všechno, snad by si tedy zvyklo i na větší produkci inzulínu, který pomáhá tělu zpracovávat glukózu, což by v boji s cukrovkou bylo terno. Zanechme ale filozofování a ponořme se opět do vzpomínek na dětská léta.

S odstupem času považuji za velice důležité chvilky, které jsem trávil v náručí své maminky. Když jsem jako malé dítě spočíval na jejích prsou, asi se v mém podvědomí vytvářel vztah, který jsem po létech vnímal jako „horňák“. V některé z dalších kapitol se pokusím k tomuto zajímavému vztahu k ženskému poprsí vrátit.

Významnou událostí za mého mládí bývaly Velikonoce. Děti z celé naší vsi utvořily skupinu, která od Velkého pátku do Božího hodu velikonočního dvakrát denně chodila od domu k domu a svými řehtačkami a klapačkami nahrazovala hlas zvonu z místní kaple. Tenkrát se ještě zvonilo poledne a večer klekání, ale na Velikonoce prý zvony odlétají do Říma. Za darovaná vajíčka, sladkosti a sem tam nějakou korunu koledníci deklamovali následující říkanku: „ Ty lidi nevěrný, jako psi černý, Ježíši Pánu vykopali jámu, na Velký pátek ho ukřižovali, na Bílou sobotu ho do hrobu dali. Ouzká cesta do nebe, kdopak nás tam povede, půjdeme tam s Kristem Pánem, až na věky věků, ámen.“ Hrdinou tohoto koledování býval Bohouš, který neměl řehtačku ani klapačku, nýbrž řehtací flašinet. To bylo dřevěné ručně vyrobené monstrum, které mělo tři pružné dřevěné pláty a na jedné osičce tři zubatá kolečka s klikou, při jejímž točení vydával flašinet úžasný řehtavý kravál, který přehlušil pět řehtaček i klapaček.

Koledovat se chodilo ale i na Tři krále, ovšem bez řehtařek. V dětském šišlavém podání to vyznělo takhle: „My cíkálové deme k vám, štěstí, zdlaví vinšujem vám. Štěstí, zdlaví, dlouhý léta, my sme k vám psišli z daleka. A ten celnej vzadu vystlkuje na vás bladu.“ Nikomu nevadilo, že výraz „cíkálek“ platil také klukovskému lulíkovi, neboli pindíkovi, neboli frantíkovi. Dětská mluva je zajímavá i svým obsahem. Je přímo kouzelné, když čtyřletý cvergl vypráví svému tříletému kamarádovi: „Když sem byl malej, tak sem se taky počurával.“ Malé děti neznají stud, zejména je jim cizí ten falešný stud, který bohužel v pozdějším věku přijde.

Pokud se vracím ve vzpomínkách ke svému dětství, musím přiznat, že opěvovaný hrdina dámských ložnic Giacomo Casanova měl pravdu, když tvrdil, že optimální věk propuknutí sexuálních pudů u většiny kluků je přibližně osm a půl roku. Protože sex je nejpřirozenější věc v lidském životě, není divu, že děti chtějí vědět, na co mají genitálie, rozhodně nevěří svým rodičům, kteří jim vysvětlují, že TO mají jenom na čurání. O tom, že osvěta stran sexu není dokonalá, svědčí skutečnost, že oblíbenou činností dětí je hra „na doktora“, při které v podstatě legalizují prohlídku těch zajímavých věcí ve svém rozkroku, což u většiny lidí budí pohoršení nad chováním mladé generace. Odrazem dnešní doby podle soudobého trendu chování naší společnosti je při této hře následující dialog: „Pojď, budeme si hrát na doktora.“ „Tak jo, mám se slíct?“ „Jo, ale napřed mi dej třicet korun.“ Pozdější generace už asi nebudou vědět, že my jsme za každou návštěvu u lékaře těch třicet korun opravdu platili.

Při vzpomínkách na své dětství se musím zmínit i o technických vymoženostech, které byly produktem bouřlivého rozvoje techniky a zejména elektrotechniky. Každá válka určitětechnický rozvoj urychluje, a o té druhé světové, kterou jsem zažil na vlastní kůži, to platí dvojnásob. To, co se po této válce ve všech průmyslových odvětvích dělo, nelze nazvat jinak než technickou revolucí. „Století páry“ bylo vystřídáno atomovou érou, předzvěstí bylo svržení atomové bomby 6.srpna 1945 na japonskou Hirošimu a o tři dny později na Nagasaki. Technické vymoženosti se sypaly jedna za druhou. S údivem jsme hleděli i na obyčejnou propisku, která tenkrát dobývala svět jako „kuličkové pero“. O televizi se mluvilo jako o způsobu přenášení obrazu skrz zeď z jedné místnosti do druhé, slovo tranzistor bylo pro nás výrazem naprosto neznámým. Tranzistorová rádia byla potom velice dlouho největším hitem všech mladých lidí, kdo neměl „tranzistorák“, nebyl in. Bouřlivý rozvoj elektroniky a technologie pokračuje i dnes, bez nadsázky lze říci, že naše generace zažila a zažívá největší technický pokrok v dějinách lidstva. Nikdy, ani ve snu mě nenapadlo, že se dožiji toho, jak lidé poletí na Měsíc, budou se po něm procházet, a zase se vrátí na Zem. Přímý televizní přenos této historické události obletěl 20.července 1969 celý svět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skoro jako Casanova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.