Lektorovali:

Mgr. et. Mgr. Zdenko Maršálek, Ph.D. – Ústav pro soudobé dějiny AV ČR

PhDr. Michal Pehr, Ph.D. – Centrum středoevropských studií VŠ Cevro

Copyright © Martin Flosman, 2019

Photos © Archiv provincie Kongregace Nejsvětějšího vykupitele,

Diecézní archiv Biskupství brněnského, Duchovní služba AČR,

Katolická teologická fakulta, Národní archiv, Obecní úřad Dřínov,

Památník národního písemnictví, Státní okresní archiv Tachov,

Jiří Svoboda, Vojenský historický archiv Praha, Vojenský historický ústav

Cover © Karel Kárász, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Ústav pro studium totalitních režimů, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-230-1 (print – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-807-5 (ePub – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-808-2 (Mobi – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-809-9 (pdf – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-88292-39-5 (print – ÚSTR)

ISBN 978-80-88292-41-8 (ePub – ÚSTR)

ISBN 978-80-88292-42-5 (Mobi – ÚSTR)

ISBN 978-80-88292-40-1 (pdf – ÚSTR)

„Pohlédneme-li do českých dějin, poznáváme, že naše české kněžstvo v těžkých dobách národa i státu stálo vždy věrně v boji pro národ i vlastní stát. Ve šlépějích kněží buditelů šli čeští kněží v temných létech právě uplynulé světové války. Spolupracovali aktivně při všech způsobech našeho domácího odboje, ve skupinách přímého odporu, kde nejednou ukázali neohroženou statečnost, při sabotážích přímo i nepřímo, při přechodech našich hranic ukrýváním i přímým převáděním v našich moravských pohraničních horách. Naše chrámy se staly útočištěm pronásledovaného a uštvaného lidu. Přes 70 obětí z řad katolického kněžstva a z toho osm popravených zařadilo naše duchovenstvo mezi bojovníky za svobodu a já dnes jako představitel československé armády zhodnocuji zde vaši všestrannou aktivní spolupráci v našem odboji, děkuji vám za ty krásné a příkladné činy.“

arm. gen. Bohumil Boček, říjen 1947

Obsah

V nové republice

Na okraji společnosti

Memorandum vojenského kléru

Recepce duchovní správy

Restrikce vojenského duchovenstva

Organizace vojenské duchovní správy

Katolická skupina

Evangelická skupina

Skupina Církve československé

Činnost vojenských duchovních

Prověření připravenosti

Výpomocná duchovní správa

Předpisy

Matriky

Smutný konec

Generální superior Mons. Antonín Voneš

Nechtěný biskup i generál – generální superior ThDr. Mons. Josef Bombera

Plk. duch. Mons. Gustav Šuman

Pplk. duch. ThDr. Karel Forst

V těžkých časech – vojenští duchovní v letech 1939–1945

Likvidace duchovní služby

Československá zahraniční armáda

Doma v protektorátu

Kpt. duch. František Krupka

Pplk. duch. JUDr. Emanuel Hanuš

Kpt. duch. Gotthard Felix

Polní kurát Jindřich Josef Baukhage

Kpt. duch. František Mai

Mjr. duch. Robert Přáda

Synovec a strýc ve druhém odboji

Plk. duch. Mons. ThDr. Rudolf Zháněl

Plk. duch. Mons. Karel Zháněl

„Bojí se nás. Proč? Nevím…“ – duchovní služba v letech 1945–1950

Zápas o obnovu duchovní služby

Organizace duchovních správ

Působení duchovní služby

Pokus o reorganizaci

V hodině velké zkoušky

Individuální osudy vojenských duchovních po únoru 1948

Případ Pojar – Bednařík

Likvidace duchovní služby

Npor. duch. Jan Blesík CSsR

Oběť Katolické akce – škpt. duch. Ludvík Teplík

Kněz, generál a turista – gen. duch. Mons. Jaroslav Janák

Obnovení duchovní služby v Armádě České republiky

Český vojenský duchovní ve 20. století

Seznam použitých zkratek

Seznam použité literatury a pramenů

V nové republice

Na okraji společnosti

Vyhlášení samostatnosti a vznik Republiky československé dne 28. října 1918 znamenaly zásadní zvrat v politických a společenských poměrech v českých zemích a na Slovensku. Revoluční národní výbor prohlásil habsburskou dynastii za sesazenou, zřekl se monarchistického systému a přihlásil se k republikánskému státnímu zřízení. Odstranění monarchie mělo zákonitý dopad rovněž na katolickou církev, která byla dřívější praxí unie trůnu a oltáře značně svázána s dosavadním státním systémem. Ta měla svoje kořeny již v dobách josefínských reforem, kdy stát využíval náboženství především k dosažení svých cílů.

Církev v Rakousku se postupem doby dostala do přímé závislosti na státu, který jí na druhé straně poskytoval různá privilegia, a tato symbióza časem přispěla k naprosté ideové sterilitě rakouského katolicizmu. Na politické, společenské a právní poměry v našich zemích měl v následujících letech vliv také rakousko-uherský konfesně právní systém a svoji roli sehrál i konkordát uzavřený mezi Svatým stolcem a Rakouským císařstvím v roce 1855, který upravoval poměr rakouského státu a katolické církve. Jeho jednotlivá ustanovení byla základem této unie, jež připoutala katolickou církev k vládnoucí moci. Jednalo se o ustanovení týkající se školství, nad nímž konkordát vyhradil církvi dalekosáhlý dozor; dále ustanovení týkající se nominace^1 a slibu vysokých církevních hodnostářů, z něhož byl patrný silný závazek vůči světské moci. Toto spojení státního a církevního vlivu mělo za následek, že církev příliš svazoval s rakouskou vládní mocí, a ta se tím v našich zemích odcizovala emancipované české liberální společnosti. V červenci 1870 byl konkordát rakouským císařem jednostranně vypovězen, navazující zákony z května 1874 prosáklé josefinizmem a regalizmem však šly v poručníkování církvi ze strany státu ještě mnohem dál.

Napjaté vztahy mezi státem a církví panující po vzniku republiky se podařilo ve druhé polovině dvacátých let konsolidovat a rovněž duchovní služba byla vnímána jako integrální součást československé armády. Bánskobystrický biskup Marián Blaha, kterého na snímku vítá ministr národní obrany Bohumír Bradáč (zcela vlevo), se 16. září 1934 účastní položení základního kamene památníku padlých z roku 1919 (VHA).

V průběhu 19. století ztratil život z víry mnoho na své náboženské hloubce a vyprazdňování náboženské podstaty křesťanského náboženství jak v českém, tak německém prostředí vedlo ve svém důsledku také k odcizení obou národních komunit, neboť nižší klérus na obou stranách se výrazně angažoval v posilování národního sebevědomí. Přitom propojení církve a státu nebylo vnímáno oběma stranami týmž pohledem. Na přelomu 19. a 20. století se mezi Němci v českých zemích začalo šířit hnutí Los von Rom Bewegung. Jeho příznivci zahájili v roce 1897 kampaň, v níž vyzývali německé obyvatelstvo, aby hromadně přestupovalo od katolictví k protestantizmu nebo alespoň ke starokatolictví. Důvody k tomu však nespočívaly v rovině náboženské, ale v nacionálně politické. Příznivci hnutí Pryč od Říma poukazovali na údajnou podporu katolických biskupů při slavizování Rakouska a na skutečnost, že katolická církev v boji Němců a Čechů stojí na české straně. Hnutí v náboženské rovině prezentované jako „pryč od Říma“ tak ve skutečnosti znamenalo „pryč od Rakouska“ v oblasti politické. Největší intenzity dosáhlo v letech 1899–1901. K masovým přestupům k protestantizmu však nedošlo a v letech 1899–1907 přestoupilo k evangelické konfesi v českých zemích jen kolem šestnácti tisíc Němců.2 V české katolické církvi před vypuknutím světové války existovala široká škála názorů a postojů od ztotožnění se s monarchií až po požadavek samostatného národního státu.

Královéhradecký biskup Mořic Pícha se 2. července 1937 účastní oslavy výročí dvacet let bitvy u Zborova (VHA).

Boj revolučních sil vedený těsně po převratu proti trůnu pokračoval v následujících letech bojem proti oltáři a proti katolicizmu vůbec. Katolická církev tak vstupovala do samostatného státu ve velice obtížné situaci. Loajální postoj církevní hierarchie k monarchii a prorakousky zaměřená část katolického tisku budily odpor české veřejnosti. Zničení mariánského sloupu na Staroměstském náměstí 3. listopadu 1918 bylo signálem k živelnému účtování s Římem a katolicizmem. „Katolická církev a kněžstvo se staly předmětem posměchu, církev byla ve školách a na schůzích tupěna, novinovou propagandou byla smýkána její čest do kalu a její chyby byly nehorázně zveličovány. Chystala se radikální rozluka církve od státu, proveden byl částečný zábor církevního majetku pozemkovou reformou a církev měla být zbavena všech práv.“3

Rozpad habsburské monarchie tak ukončil dosavadní model vztahu církve a státu charakteristický vzájemnou úzkou provázaností. V Československu bylo navíc z nástupnických států Rakouska-Uherska antikatolické hnutí nejsilnější a sekularizace zde dosáhla největšího rozsahu. Katolicizmus byl proto v prvních letech existence samostatného státu postupně vytlačován ze společnosti na periferii vlivu, což mělo za následek oslabení vlivu katolické církve na veřejný život. Působení církve ovlivňovala i hluboká krize morálních hodnot, k níž došlo v Evropě v důsledku první světové války.

Katolická církev v tomto období čelila nejen mnoha problémům z vnějšku, ale musela řešit také vnitřní záležitosti. V době vypjatého nacionalizmu bylo nejprve nutné nastolit novou národní hierarchii. Řešení tohoto problému se dělo bez větších komplikací a k jejímu jmenování došlo poměrně brzy. Dokladem rozsáhlé vnitřní krize bylo také reformní hnutí Jednota katolického duchovenstva usilující o zásadní reformu církve. Po konfliktu s episkopátem její radikální křídlo opustilo katolickou církev a založilo v roce 1920 Církev československou, která aspirovala stát se církví státní. Po určité době váhání a tříbení, kdy zůstaly tyto její ambice v oblasti nesplněných přání, se stala liberální národní církví. Přestoupilo do ní více než půl milionu věřících a kolem tří stovek duchovních.

V první polovině dvacátých let přijal československý parlament zákony omezující církevní vliv ve školství a uvolňující náboženskou výchovu. Ostré zápasy byly svedeny také o záležitosti manželského práva, zvláště občanského sňatku a prosazení rozluky. K oslabení politického vlivu katolické církve směřoval také tzv. kazatelnicový zákon o zneužívání náboženského obřadu k politické propagaci, jehož přijetí mělo přispět k oslabení agitačních možností stran politického katolicizmu. V čele státu, jehož naprostá většina obyvatel se hlásila ke katolicizmu, paradoxně stáli politici, kteří prosazovali orientaci národa směrem k protestantizmu.

Přestože se politický mainstream hlásil k odkazu husitské tradice, podařilo se v průběhu dvacátých let protikatolické ostny otupit. Mezi politickými představiteli republiky v čele s T. G. Masarykem převládl umírněný postoj přátelské formy soužití, který připouštěl veřejné spolupůsobení církve a státu v oblasti společného zájmu. Masaryk vycítil, že chce-li budovat republiku, musí vzít v potaz deset milionů katolíků, kteří v ní žijí. Při svých rozhodováních byl vázán především ohledem na Slováky a rovněž podporou katolických krajanských organizací v Americe z časů odboje. Politická reprezentace si byla vědoma, že by případná radikální a konfrontační rozluka ohrozila politickou stabilitu státu. Její hlavní úsilí směrovalo k zavedení konfesně-právního systému odluky církve od státu, a to v umírněné formě na základě jednání a dohody s církví.

Na útoky porevolučního období reagovali katoličtí biskupové memorandem zaslaným prezidentu republiky, ve kterém připomněli, že je-li nový stát budován jako demokratický, nemůže se v něm vystupovat protiprávně proti jakékoliv skupině či instituci, která je nedílnou součástí národa. Vyjádřili v něm rovněž své odhodlání spolupracovat a pomáhat při konstituování parlamentní demokracie v nové republice na zásadě partnerské spolupráce. Tím jasně prokázali, že katolická církev není spojena s konkrétním politickým systémem nebo státním útvarem, ale je spjata s lidem žijícím v určitém politickém systému a přijímá realitu tohoto státního útvaru, který zde v dané době existuje.

Řešení problematických otázek dospělo v následujících letech ke kompromisu.Upustilo se od plánované odluky a dřívější systém katolického konfesníhostátu byl nahrazen systémem kooperačním. Tento proces přeměny na laický nábožensky neutrální stát postavil vládu před náročný úkol, protože nemohl být proveden příliš rychle a násilně. Z katolických politických kruhů sehrála nejvýznamnější roli Československá strana lidová vedená Mons. Šrámkem, který založil svoji obratnou politiku na taktice opatrného a rezervovaného přístupu v poslanecké sněmovně. Jeho strana, hledající cestu k integraci do národního života, se od počátku postavila za demokracii a za republiku a zůstala těmto ideálům věrna i tehdy, když se tyto hodnoty ve střední Evropě staly vzácností.

Obratným vyjednáváním se podařilo dosáhnout zajištění hmotného postavení kněžstva úpravou kongruy, zabránit další parcelaci církevních statků, zabránit zrušení církevního školství, znemožnit odnětí práva vysokého školství teologickým fakultám v Praze, Olomouci a nově zřízené fakultě v Bratislavě, prosadit ponechání povinného vyučování náboženství na školách obecných, měšťanských a středních, přiznat kněžím vyučujícím náboženství na státních školách právo parity s ostatními učiteli a profesory, ponechat církvi zasvěcené svátky, uznat revizi učebnic urážejících základní principy katolického náboženství a zkreslující historické církevně náboženské události, zmařit pokusy o zavedení nuceného civilního sňatku nebo převzetí matrik a církevních charitativních ústavů a také uznat zvláštní duchovní službu v armádě.4

I když v nové republice ztratila katolická církev své privilegované postavení, přesto nadále zůstala součástí veřejného života. Strahovský opat Zavoral se v říjnu 1926 zúčastnil uložení prsti z legionářských bojišť do zdi Staroměstské radnice (VHA).

V roce 1920 byly rovněž navázány diplomatické vztahy mezi ČSR a Svatým stolcem. Prvním vyslancem Československa u Svatého stolce byl jmenován profesor historie na Karlově univerzitě Kamil Krofta. Nunciem v Praze se stal dosavadní rada vídeňské nunciatury Mons. Clemente Micara, který právě z Vídně znal specifické české poměry a již v říjnu 1919 byl papežem jmenován delegátem u československého episkopátu. Přímé diplomatické zastoupení přispělo rozhodným způsobem k překonání předsudků a usnadnilo vzájemné poznání, sblížení a spolupráci obou subjektů. Diplomatické styky měly za hlavní účel praktické řešení církevně politických záležitostí a měly více charakter pragmatický a administrativní než reprezentační a diplomatický.

Představitelé radikalizmu se těžce smiřovali s konsolidací a posilováním významu katolicizmu v ČSR, a proto zesílili svůj protestní protikatolický boj. Příležitost vyvstala při vydání zákona o svátcích, kdy byl zaveden památný den upálení mistra Jana Husa. Ve vzájemných diplomatických stycích nastala v souvislosti s kontroverzními oslavami tohoto státního svátku krize známá jako Marmaggiho aféra. Výročí Husova úmrtí 6. července 1925 bylo slaveno s velkou okázalostí za oficiální účasti prezidenta a vlády. Na Hradě vlál dokonce černý prapor s rudým husitským kalichem, ač dle protokolu byla předepsána vlajka státní. Apoštolský nuncius Francesco Marmaggi dotčen rázem oslav na znamení protestu opustil Prahu. K úplnému přerušení diplomatických styků však nedošlo a nóty o běžných věcech byly vyměňovány i nadále. Podle stanoviska Svatého stolce, který viděl v oslavách nástroj politické akce, se dopustila vláda dvojí chyby. Jednak ústavní, že se postavila i s prezidentem za jednu ze stran, na něž se dělí veřejné mínění, a sice za menšinu proti většině. Dále diplomatické, že majíc styky s mocností, dopustila se proti ní nepřátelského aktu. Vláda reagovala prohlášením, že za vývoj událostí spojených s demonstračním odjezdem papežského nuncia nemůže být činěna zodpovědnou. Konflikt zároveň poukázal na postoj nejvyšších politických činitelů, kteří nejen vyvolali vážné napětí v diplomatických vztazích, ale také zkomplikovali další řešení poměru církve a státu. Pro Svatý stolec se stala vláda nevěrohodnou a pro další jednání nezpůsobilou. Teprve koncem roku 1927, kdy byl do Prahy poslán podtajemník posvátné Kongregace pro mimořádné záležitosti Mons. Pietro Ciriaci, se podařilo spor urovnat a začátkem roku 1928 byly diplomatické styky Československa s Vatikánem úplně obnoveny.

Od začátku dvacátých let probíhala mezi Ministerstvem zahraničních věcí a Svatým stolcem jednání za účelem řešení mnoha naléhavých církevně politických záležitostí. Vyjednávání bylo náročné a zvlášť obtížně se hledalo praktické řešení týkající se postavení církve, vztahu mezi církví a státem, církevního majetku, hranic církevních provincií a nominace hierarchie. Jako výsledek z jednání vzešla mezinárodní smlouva v rozsahu šesti článků, která vstoupila v platnost vzájemnou výměnou nót mezi kardinálem státním tajemníkem a ministrem zahraničních věcí Edvardem Benešem dne 2. února 1928. Ten se později vyjádřil, že to byla jedna z nejdůležitějších, ale i nejobtížnějších otázek, které jako ministr zahraničí řešil.

Z hlediska našeho tématu je třeba zmínit článek čtvrtý, ve kterém se praví, že „Svatý stolec, dříve, než přistoupí k jmenování arcibiskupů, biskupů diecézních, koadjutorů s právem nástupnickým a armádního ordináře, oznámí československé vládě jméno kandidátovo, aby se ujistil, že vláda nemá důvodů rázu politického proti této volbě. Uvedení preláti musí být československými státními příslušníky“. Námitkami politickými se rozumějí všechny námitky, které by se vztahovaly k bezpečnosti státu například tak, že se kandidát zúčastnil podniků namířených proti celistvosti státní, proti ústavě nebo veřejnému pořádku. Naproti tomu by nebylo možno připustit jako politickou námitku činnost kandidáta ve straně, která je dle ústavy možná, ale není vládní (tj. která je tou dobou v opozici). Šlo-li o posouzení osoby budoucího vojenského biskupa, mělo být dbáno i námitek čerpajících z poměru kandidáta k armádě. Jméno kandidáta navrženého vládě má až do zveřejnění zůstat utajeno a stejně tak všechna další jednání jsou tajná.

Při zmínce o armádním ordináři se v průběhu jednání Dr. Krofta vyjádřil, že tato otázka je v ČSR ještě nevyřešená, neboť se neví, bude-li vojenská správa trvat na tom, aby byla zřízena pro československé vojsko zvláštní duchovní správa, nebo bude-li si přát, aby vojsko bylo pastorováno duchovními civilními. Přitom podotkl, že vláda přikládá zajisté větší význam jmenování biskupa vojenského než při jmenování rezidenčního biskupa. Na to vyjednavač za Svatý stolec Mons. Borgongini reagoval, že církev nemá zájem na tom, aby se rozhodovala pro ten nebo onen systém pastorace. Má však za to, že v době války se osvědčuje lépe systém exemptní duchovní správy. Připustil také, že při námitkách před jmenováním armádního biskupa možno vedle činnosti politické uplatnit ještě další okolnosti z hlediska vojenské způsobilosti a k postavení kandidátovu v armádě. Následně se obě strany dohodly, že ustanovení o armádním ordináři vstoupí v platnost až v případě, bude-li samostatná duchovní správa v československé armádě zřízena.

Vysocí představitelé Hlavního štábu s delegacemi jugoslávských a rumunských důstojníků, kteří se v létě 1929 účastnili manévrů v okolí Kroměříže, byli přijati olomouckým arcibiskupem Leopoldem Prečanem na arcibiskupském zámku. Na snímku rovněž francouzský maršál Pétain, prezident Masaryk a ministr národní obrany Udržal (VHA).

Následující pátý článek stanovuje, „že hodnostáři uvedení v předchozím článku vykonají po svém jmenování Svatým stolcem, dříve, než nastoupí svůj úřad, přísahu věrnosti státu československému. Její text v českém překladu zní: ‚Přísahám a slibuji, jakož se sluší biskupovi, věrnost Československé republice, a že nic nepodniknu, co by bylo proti blahu, bezpečnosti a integritě republiky‘“. Šlo zde především o to, aby při výkonu své funkce byl navržený kandidát loajální vůči státu.5

Smlouva završila konsolidační proces ve vzájemných vztazích a byla výrazem vzájemného respektu a ochoty opravdově vzájemně spolupracovat k dobru celé země. Obě strany tímto smluvním aktem stvrdily ukončení konfrontačních snah ve vztazích mezi církví a státem a potvrdily příklon ke kooperačnímu modelu a koordinaci při řešení církevně politických otázek, v nichž se kříží zájmy obou stran. Rozhodující roli a vliv na přípravě a uzavření smlouvy měl ministr zahraničních věcí Edvard Beneš. Podařilo se mu nejen překonat chaotické popřevratové období, ale také prosadit navázání diplomatických styků s Římem jako základnu pro řešení problémových otázek mezi církví a státem. Výsledky jeho práce lze vnímat jako pozitivní a výrazně přispěl ke zklidnění a seriózní úpravě vzájemných vztahů. Jeho pojetí vyjadřovalo snahu najít formu přátelského soužití a způsob vzájemné přátelské spolupráce. Stál u zrodu dohody, byl hlavním aktérem a také garantem po celou dobu své politické činnosti ať už ve funkci ministra zahraničních věcí nebo ve funkci nejvyšší. V jeho přístupu se odrážel nekonfrontační, věcně korektní a také přátelský poměr státu vůči církvi, který dosáhl svého největšího rozkvětu a vyvrcholení ve třicátých letech.

V následujících letech se vztahy československého státu ke katolické církvi utvářely v duchu vstřícnosti a přátelství a v závěru dvacátých let se vztah církve a státu normalizoval. To se projevilo při oslavě významné události milénia mučednické smrti svatého Václava v roce 1929, která se stala příležitostí k výměně přátelských signálů. Svatováclavské oslavy v roce 1929 se staly významným přelomem a přispěly k rehabilitaci českého katolicizmu v národním životě. Rovněž mezinárodní situace, zejména hrozba nacizmu, obě strany v následujících letech sbližovala. Vrcholným projevem byl První celostátní katolický sjezd v Praze konaný v červnu 1935. Jednalo se o jedno z nejmohutnějších vystoupení poválečného katolicizmu. Eucharistického kongresu se účastnili věřící všech národů Československa a Pius XI. se na něm dal zastupovat pařížským arcibiskupem kardinálem Jeanem Verdierem jako papežským legátem, což lze chápat jako přímou a zřejmou podporu ideje francouzsko-československého přátelství ze strany Vatikánu. Na vrcholnou slavnost sjezdu – mši svatou, kterou kardinál sloužil na strahovském stadionu – se dostavila celá československá vláda. Dalším dokladem dobrého poměru Svatého stolce k Československu se stalo jmenování pražského arcibiskupa Karla Kašpara^6 kardinálem v roce 1935. Za příznivé řešení postavení a působení katolické církve v ČSR se katolíci odvděčili podporou prezidentské kandidatury Edvarda Beneše v roce 1935.

Třicátá léta tak postupně přinesla změnu pohledu české společnosti na církev a postupnou integraci katolicizmu do národního života. I uvnitř církve dochází ke spirituální obnově, jejímiž nositeli se staly především řeholní komunity, v jejichž středu působily výrazné osobnosti. Ty často vyzývaly k hledání duchovních vzorů v prvotní církvi, k budování společenství věřících ve farnostech a zaměřily se také na otázky liturgie a problematiku nových způsobů pastorace. Můžeme pozorovat tendenci duchovní obrody v prostředí katolických spolků sdružujících mládež a katolické intelektuály. Ty jsou navíc v českém prostředí úzce navázány na politický katolicizmus a členové těchto spolků se v politické oblasti vědomě angažují.

Memorandum vojenského kléru

Sami vojenští duchovní zaslali v pohnutých podzimních dnech roku 1918 rodícímu se Ministerstvu národní obrany společné memorandum, v němž vykreslili svoji dosavadní činnost v armádě Rakouska-Uherska a poukázali na problém, který by vznikl odmítnutím duchovní služby jako celku. Zároveň se omluvili za chování svého bývalého představeného biskupa Bielika a distancovali se od jeho loajálního postoje k monarchii. Vzhledem k závažnosti je na místě citovat zde dokument i přes značný rozsah v plném znění:

„Čeští kněží – vojáci shromáždění v Obecním domě v Praze dne 26. listopadu 1918 prohlašují, jak následuje:

1. Pronášejí upřímný hold oddanosti naší mladé Republice československé a jejím reprezentantům, vítají s radostí svobodu po 300 let ujařmeného národa našeho, a ze srdce přejí ministru pro národní obranu V. Klofáčovi, aby energií jeho podařilo se s naší armádou československou obhájiti integritu našeho mladého státu proti sveřepým jeho nepřátelům, a tak zajistiti štěstí a slávu našeho národa.

2. Prohlašují, že vždy a všude zůstali věrni svému národnímu přesvědčení spojujíce lásku k Bohu s láskou k vlasti a hrdinně a odvážně reklamujíce práva našich českých vojáků za okolností jakýchkoliv.

3. S trpkostí a nevolí konstatujeme nevlídné a nepřátelské, ba nekněžské vystupovaní bývalého polního vikáře Bielika, jak v úředním, tak osobním styku proti národnostem slovanským v bývalé armádě rakousko-uherské vůbec a proti kněžím téže národnosti, zvláště Čechům. Vyslovujeme opovržení nad jednáním jeho, jenž zapomínaje kněžské důstojnosti, snížil se ve své nenávisti ke všemu českému až na denuncianta a tím se nemálo přičinil k persekucím, jimiž národ náš v době světové války tolik trpěl a veřejně a slavně protestujeme proti všem křivdám a hanám nám bezbranným ve tvář meteným.

4. Jsouce částí bývalé armády rakousko-uherské a přihlásivše se do služeb vlády Československé republiky reklamujeme pro sebe táž práva příslušná ostatním důstojníkům bývalé armády převzatým novým státem, při modifikacích nastávající demobilizace, eventuálně přijetí do dalších služeb státu.

5. Prohlašujeme, že ať ve svazku armády československé, ať v civilním zaměstnání budeme věrně plniti povinnosti, jak nám víra naše velí vůči vlasti a národu svému, ze kterého jsme vyšli a s nímž také další jeho osudy s plnou zodpovědností a spravedlností pro čest a právo budeme snášeti.

Mladé naší Československé republice přejeme hojnost všeho dobra a štěstí a zdaru ve všech podnicích a opatřeních, jež jí mají zajistiti slávu a obdiv celého světa.

Memorandum podané ministru pro národní obranu o činnosti vojenských duchovních, bývalé armády rakousko-uherské, v budoucnosti ve státě československém:

1. Všeobecná působnost vojenských kněží: V míru bylo vojenských kněží aktivních poskrovnu. Povinností jejích bylo konat vojenské bohoslužby, starati se o duševní život vojáka dle instrukcí ve vojenských pravidlech předepsaných, vésti matriky, dodávati statistiku pro politické úřady atd., jak to duchovní úřad kněze vyžadoval. Rovněž v nemocnicích vojenských byl úkol kněze vojenského vyměřen instrukcemi předepsanými, ale to přiznati možno, že činnost vojenských kněží aktivních v míru nikdy nepřišla do konfliktu ani s vlasteneckým, ani s náboženským cítěním mužstva jim svěřeného, a všichni těšili se oblibě důstojnictva a zvláště mužstva, jež ve vojenských kněžích vidělo vždy své ochránce v bolestech a strastech, jež přinášel s sebou život vojenský.

2. Zvláštní působení ve válce: Široké pole působnosti otevřelo se vojenským kněžím ve světové válce. Poněvadž dosavadní počet nestačil, zavoláni záložní polní kuráti k aktivní vojenské službě, dosud pouze v evidenci vedení, aby každá formace jak v poli, tak v zázemí, a každá nemocnice jak polní, tak etapní a zázemní, měla svého duchovního správce.

Činnost těchto mužů jako příslušníků jiných stavů z klidného a tichého svého zaměstnání vytržených byla opravdu obrovská a nanejvýš záslužná, že ani největší nepřítel, ať osobní, ať celéhostavu, neodvážil by se těchto zásluh vojenskému kléru odpírati. Kdoviděl vojenského polního kuráta – Čecha – v poli s jeho plukem, neubránil se hlubokému dojmu, když viděl tu dětinnou příchylnost ‚hochů‘, často ‚starých hochů‘, ku jejich duchovnímu. Neviděli v něm důstojníka, jenž rozkazy jim uděloval, neviděli v něm vojáka, jenž slepě dle instrukcí a dle rozkazů svých představených se řídil, ale patřili naň jako na kamaráda, jako na druha, jenž ve středu jejich sdílel s nimi, jak na pochodu, tak v zákopech všechnu svízel a všechny útrapy válečné. Zde ukázala se ta záslužná činnost kněze – Čecha. Podpírati skleslé mysli myšlenkami na domov, vštěpovat jim ideje na budoucí slávu české vlasti, chrániti je před zoufalstvím pro nelidské zacházení od nepřátelských představených, utěšovat je v jejich bolestech a trudech, stále míti úsměv na rtech, i tehdy, kdy činnost jejich bývala křížená sveřepými představenými. Jaká zde úloha, jaké zde sebezapření pro kněze – vojáka!

Polní mše sloužená rakouským feldkurátem Ladislavem Dvořákem v létě 1915 v Jasionce u Rzeszóva (VHA).

A my všichni s klidným svědomím můžeme prohlásiti, že zůstali jsme Čechy i za okolností, kdy mnohý zapřel svůj rod, kdy mnohý zvlažněl poznav, že tím si poslouží neb ve službě ulehčí. Toho jsme nikdy neučinili! A slavně protestovali bychom proti každému, kdo chtěl by tvrditi, že kněží vojáci neplnili svých povinností vlasteneckých. Kolik nás bylo šikanováno, kolik nás pro nepatriotické (rakouské) smýšlení bylo trestáno, kolika výnosy i z nejvyšších míst bylo poukazováno na nerakouské smýšlení českého kléru vůbec a vojenských kněží zvláště. Sám náš bývalý nejvyšší představený polní vikář Bielik výnosy svými káral nerakouské jednání kněží českých a důrazně vybízel k obrácení, hroze persekucemi, jež také skutečně provedl. Znám jest výrok Bielikův ‚všichni čeští polní kuráti jsou velezrádci‘, jakož i jeho denunciace u zdejšího místodržitelství, by všichni čeští kuráti byli pod přísným politickým dohledem. Ale kněze Čecha neodvrátilo toto vše, aby zůstal Čechem, aby těmto ubohým hochům českým zůstal tím, čím ho chtěli míti – ne důstojníkem, ne vojákem, ale přítelem i ve smrti. A klidné svědomí máme, že tím jsme našim hochům skutečně byli – přítelem a mnohdy v poli jediným přítelem, který sdílel s vojákem jeho radosti i jeho strasti. Vymáhati dovolené, pomáhati k ustanovení k lehčím službám, orodovati za provinilé, vymáhati prominutí trestů, po případě zmírňovati je, ba mnohdy i pronesené ortely smrti nad ubohými zadržeti a je změniti – toť rovněž bylo úlohou polního kněze. Výkony, jimiž dáváno v sázku vše i existence, ba mnohdy i život se známkou ‚velezrádce‘. Toto je-li velezrada, pak nevíme, co je láska k vlasti a národu, pak však také přiznáváme se všichni: byli jsme velezrádci. A v této činnosti závodili všichni ať aktivní, ať záložní vojenští kněží.

Než tím činnost polních kněží vyčerpána nebyla. Teď přišla na řadu činnost úřední a té při rakouském systému papírovém nebylo málo. Vésti matriky a někdy dosti pracně shledávati úmrtní legitimace padlých, tyto zanášeti, sháněti svědky smrti, doplňovati chybějící data, oznamovati příbuzným a rodinám úmrtí jejich člena, popřípadě sháněti okolnosti za jakých padl, a při všem tom šetrně si vésti, toť práce lidí svým povinnostem zcela oddaných, své vlasti a svému národu věrně sloužících a nezištně sloužících. Vždyť odměnou bývaly mnohdy ústrky, výsměch a eventuální přesazení a propuštění bez nároku na odměnu. Ale to nás neodstrašilo plniti dále věrně své povinnosti. Láska našich hochů a jich oddanost byla jedinou naší odměnou. K tomu přistoupilo ještě udílení svátosti umírajících i na nejnebezpečnějších místech, popřípadě těžce raněné odnášeti na místa krytější, a máme celý obraz kněze samaritána oddaného svému úřadu. Podotknuto budiž, že více než deset českých kurátů obětovalo život svůj při plnění svých vlasteneckých a apoštolských povinností vůči svěřeným českým vojínům.

Muži tohoto rázu a těchto vlastností zajisté nezaslouží, aby teď v novém československém státě byli pomíjeni. Také jim jako jiným aktivním důstojníkům náleží šetrný ohled. A my všichni také máme právo tento pro sebe reklamovati.

3. Jak vytváří se poměry teď v míru a jaká by byla působnost kněze vojáka: Je přirozeno a poměry dáno, že záložní polní kuráti jako ostatní záložní důstojníci budou demobilizováni a bude-li stanoveno odbytné v jakékoli výši, tedy s tímto jako záložní důstojníci propuštěni. Ovšem postupně dle postradatelnosti při některých nemocnicích, pokud tyto nebudou rozpuštěny a s matrikami jiná opatření nebudou učiněna. Nelze překotně všechny dáti najednou k disposici jednotlivým ordinariátům, poněvadž mohlo by se státi, že by zůstali bez chleba a existence jejich byla by nanejvýše ohrožená.

Propustiti však vůbec všechny vojenské kněze i aktivní ani z důvodů existenčních, ani z důvodů právnických, ba ani z důvodu lidskosti a praktičnosti nelze. Je pravda, polní kurát nastoupil v hodnosti setníka. Ale kdy? Již ve věku zralejším s akademickým vzděláním a s jakým dalším postupem? Když mladičký poručík 19–20letý nastupoval dráhu vojenskou, byl polní kurát v hodnosti setníka. Ale když po 15 letech dříve mladičký důstojník stal se setníkem, byl jím polní kurát také dosud. Kde tedy jaká výhoda existenční a při tehdejším postupování s touto hodností odcházel i do výslužby nemocen a ubitý na duchu i na těle, poněvadž ustanoven byl jako Čech se schopností rychle s jinými národy se dorozuměti a na místa, kam nikdo nechtěl – Dalmácie, Bosna, Hercegovina a tyrolské kopce byly jeho údělem.

Převzal-li nový československý stát povinnost postarati se o ostatní důstojníky bývalé rakouské armády, na totéž opatření mají nárok i aktivní vojenští kněží.

Je pravda, bohoslužby dříve povinné odpadnou, ale svoboda víry, svoboda návštěvy bohoslužeb zde zůstane a vojáci musejí věděti, že bohoslužby pro ně se konají, a že v tu neb v onu dobu se jich mohou zúčastniti.

Pak zde zůstanou nemocnice! A kdo by nemocným a umírajícím mohl odepříti poslední útěchu, žádá-li o ni? Civilní klérus? Ten bude sám přetížen prací. A pak jsou zde matriky! Jsou zde spousty záznamů úmrtních, které pro nedostatek zručných písařů nemohly býti zaneseny do knih úmrtních. Neb každý případ jednotlivý jest předmětem mravenčí píle a důkladné svědomitosti, by se předešlo nedorozumění neb i podvodům.

Až uklidní se poměry a styky budou opět navázány, počne nové šetření a bádání, neb tisíce a tisíce naších vojínů buď na bojištích neb v zajetí zemřelých posud nám jsou nezvěstní, žádných zpráv o nich nemáme. Kolik matrik se ztratilo vinou bývalého vojenského rakouského vedení? A všechny tyto matriky budou muset býti znovu zřízeny. Matriky střeleckých pluků vedeny jsou jen ve Vídni. Bude třeba o ně požádati neb opisy poříditi neb někoho k polnímu vikariátu vyslati, který by pořizoval potřebné záznamy a dotazy. Tuto práci zajisté nejvýše důležitou a těžkou nemůže obstarati laik neznající předpisů ani úřadů, na něž by se měl obrátiti.

Rakouská polní mše sloužená za první světové války vedle těžkého moždíře (VHA).

Všechnu tuto práci matriční zastával jen polní kurát. Bylo by praktické a účelné tuto práci svěřiti několika úředníkům bez rozhledu v této věci? Bylo by účelné odstraniti vše to, co udržovalo náš zdravý organismus národní? A to můžeme s pýchou říci, že všude polní kněz jediný to byl, který klesající mysl zoufalého vojína Čecha udržoval zpříma a před lhostejností uchránil.

Potřeba a důležitost vojenských kněží byla uznána vojenským vedením čtyřdohody (Itálie, Francie) i u československých legií, které jednotlivým formacím přidělilo vojenského kněze a jich působnost nejvýš oceněna.

Jaké bylo by možné rozhodnutí a zařízení do budoucna? V zájmu nového našeho státu buďtež ponechány nynější superioráty v Praze, Litoměřicích, pro moravské pluky v Brně s odbočkou v Olomouci, pro Slezsko buď Opava neb Těšín, neb budiž přivtěleno k Moravě, pro Slovensko Wilsonovo město (Prešpurk) a Košice, by takto byla lehce ona střediska i lidu dosažitelná. Vrchní vedení budiž generální superiorát v Praze, jehož název úřední jakož i ostatních mohl by být obdobně změněn snad ve vojenský matriční úřad.

Po úplné demobilizaci zbylo by asi 30–40 aktivních polních kurátů neb superiorů národně uvědomělých, jichž jméno ničím nečestným není poskvrněno. Ze starších asi jistě několik půjde do penze, takže by mladší kuráti úřady matriční zastávati mohli a tím možnost slušného žití jim zabezpečena.

Podepsaný zástupce všech vojenských kněží aktivních i záložních předkládá toto memorandum ministru národní obrany k blahovolnému uvážení se slibem, že všichni vojenští duchovní nadále chtějí pracovati pro všechno, co by přispívalo ku blahu, štěstí a slavné budoucností naší mladé Československé republiky.“7

Recepce duchovní správy

Každý moderní stát je postaven před problém, zda a v jakém rozsahu umožnit přístup církví jako organizovaných nositelů a zprostředkovatelů náboženských idejí do armády, a tak zaručit jejich příslušníkům svobodu projevu náboženského vyznání včetně účasti na náboženských obřadech. Symbiózou armády a církve se postupem doby vyvinuly tři typy vojenské církevní správy. Převažujícím se stala exemptní vojenská duchovní správa, spočívající v přítomnosti duchovních ve vojenském svazku, kteří podléhají nejvyššímu vojenskému duchovnímu a jsou nezávislí na běžné (civilní) duchovní správě.

Dalším typem je smíšená vojenská duchovní správa, kde duchovní sice jsou ve vojenském svazku zařazeni, avšak nepodléhají nejvyššímu vojenskému duchovnímu, ale církevním hodnostářům obecné duchovní správy. Třetí typ se vyznačuje tím, že vojenská duchovní správa neexistuje, organizuje se jen v době války a v době míru se o příslušníky armády starají civilní duchovní.

„Československá vojenská správa neprojevovala po roce 1918 příliš velký zájem o zavedení této [tj. duchovní] služby v československé armádě. Jestliže k tomu přesto roku 1919 došlo, bylo to spíše z iniciativy především katolické církve, opírající se o dosavadní tradice, než z vědomí potřebnosti této služby v rozhodujících kruzích státu a armády.“ Těmito slovy charakterizuje Rudolf Sander zřízení duchovní služby v prvorepublikové armádě ve svém textu Organizační a dislokační vývoj československé armády v letech 1918–1939^8 a odtud jej opakovaně přebírají další. V souvislosti s výše zmiňovanými protikatolickými náladami ve státě pochopitelně existovala snaha omezit vliv duchovních také v armádě. Navíc v době, kdy vůdčí osobnosti státu a politického života prosazovaly důslednou odluku církve od státu, byla budoucnost vojenského kléru skutečně značně nejistá. Výbor národní obrany^9 na své schůzi konané 4. listopadu 1918 přijal v článku 21 následující usnesení:

„1. Veškeří záložní duchovní všech vyznání buďtež bezodkladně propuštěni na dovolenou.

2. Záležitosti aktivních osob vojenské duchovní správy vyřídí se současně s otázkou aktivních důstojníků vůbec.

3. Zrušují se ihned veškery povinné a nucené bohoslužebné a jiné náboženské úkony všech vyznání v celém oboru čs. branné moci. Pokud jednotlivci žádají o náboženské úkony např. v nemocnicích apod., buďtež požádáni občanští duchovní.“10

Reálná situace však ukázala, že aplikování takto pojatého řešení by bylo příliš radikálním v době, kdy se z front vracely desítky vojenských útvarů a tisícovky mužů se stále nacházely ve vojenských nemocnicích nebo zajateckých táborech. Jenom v oblasti ZVV Brno působilo v září 1919 sedmnáct duchovních, z toho osm v posádkových nebo záložních nemocnicích v Brně, Olomouci, Hranicích, Jihlavě, Kroměříži nebo Opavě.11 V dalších osmi nemocnicích byla duchovní správa vykonávána subsidiárně.12

„Ze všech stran Československé republiky obracejí se ke mně vojenští duchovní jak záložní, tak i aktivní, prosíce mne o rozhodnutí jak v osobních, tak i služebních záležitostech. Považují mne duchovní tito jakožto referenta Vojenského velitelství v Praze a jako nejstaršího jak hodností, tak i stářím, za šéfa vojenského duchovenstva československého,“13 zahajuje svůj nedatovaný dopis adresovaný Ministerstvu národní obrany polní superior Antonín Voneš, který se tak po převratu sám postavil do čela vojenského duchovenstva. V listu zmiňuje potřebu pastorace ve vojenských nemocnicích, nutnost vedení matrik i situaci na Slovensku. „Vracejí se z pole vojenští duchovní záložní i aktivní a prosí, nemajíce v diecesích místo, o místa v některé nemocnici vojenské. Pokud nutná potřeba to umožňuje, vyhovuje se přání, neboť doznat musíme, že veliká část polních kurátů českých v ohledu národnostním a působnosti své v poli za nejkrutější persekuce získala si nesmrtelných zásluh. […] Jest nařízeno, aby vojenští duchovní v záloze byli propuštěni do svých diecesí. Tak se vskutku děje. Ale mnozí při návratu svém dostávají odpověď: Vaše místo je obsazeno. Kuráta, který skoro pět let v nebezpečenstvích a útrapách všeho druhu konal svou povinnost u našich vojínů, strčí do vesnického koutku. Proti tomu musím se vší silou ohradit. Musím se zastat a vzít v ochranu tyto národní hrdiny, aby jim biskup dal přednost při obsazování míst jak kaplanských, tak farářských. […] Aby všem těmto úkolům dostáti mohl níže podepsaný, jest nezbytné, aby pověřen byl patřičnou autoritou, kterou by mu udělilo Ministerstvo národní obrany jmenující ho generálním superiorem československého vojenského duchovenstva aspoň pro čas, než definitivně se rozhodne o otázce polního duchovenstva, a aby kompetence jeho mu byla jasně vymezena, aby autoritativně mohl vystupovat se zřetelem na uvedené záležitosti duchovní.“14

Striktní vyjádření Výboru národní obrany navíc vyvolalo následné reakce. Skupina poslanců Národního shromáždění vedená olomouckým arcibiskupem Stojanem vznesla na schůzi 6. ledna 1919 interpelaci na ministra národní obrany, jakým způsobem tedy bude duchovní péče o příslušníky armády napříště zajištěna. V odpovědi ministr Klofáč zopakoval, že vojenská správa trvá na zásadním stanovisku osobního náboženského přesvědčení a úplné osobní svobody. Nic tedy nezavazuje vojíny k výkonům náboženským, zároveň ale nic nebrání dobrovolně a nenuceně se jich účastnit. Připomenul, že dosud platí stav, kdy v každé nemocnici i posádce je stále ještě ustanoven vojenský kněz nebo i více. Aby ministr vyhověl interpelujícím poslancům, bylo velitelstvím nařízeno, aby se v týdenních rozkazech mužstvu oznamovalo, kdy a kde se o nedělích a svátcích bohoslužby konají. Zároveň odmítl přidělit vlastní vojenské duchovní jednotlivým vojenským útvarům na Slovensku s tím, že se jedná o oddíly okupační a nikoli vojsko táhnoucí do boje, tedy vojsko válečné v pravém slova smyslu. Proto bohatě postačuje, budou-li duchovní přiděleni pouze k posádkám.15 Přístup vojenské správy tak byl spíše smířlivý než radikální a reflektována byla i situace na Slovensku, kde se v následujících měsících duchovní měli velmi osvědčit a jejich práce, zvláště pak osvětová, byla vysoce hodnocena.16

Nová armáda měla být budována jako republikánské a demokratické vojsko oproštěné od nánosu habsburského monarchismu a militarismu. Bylo nutné zvážit, nakolik by se zájmy církve střetly s požadavkem vytvořit armádu, která má charakter nadstranického, odpolitizovaného organizmu na bázi přísné ústavnosti. Výchova vojáků měla upevňovat jejich vědomí idey státu a jeho samostatnosti jako vzor občanské spolupráce, politické, sociální a národnostní snášenlivosti, měla posilovat pocit vlastenectví, který vede vojáka k obraně republiky a prosazovat ideu rozumného nacionalizmu, na jehož základě se voják stává obráncem státu, kultury a národní tradice. Čelní představitelé československého vojenského duchovenstva se však k těmto požadavkům připojili a konstatovali, že jejich působení s těmito ideály nebude v rozporu. Katoličtí vojenští duchovní zdůrazňovali, že instituce vojenských duchovních bude mít pro republiku a její vojsko praktický význam, neboť duchovní nepůsobí jen z náboženského hlediska, ale i z hlediska výchovně mravního, kulturního, osvětového a humánního a pomáhají vytvářet ideál československého vojáka. „Dnes spočívá duchovní správa v čs. armádě na jedině správném základě. Není komanda, není donucování, není šablonovitosti. Každému vojáku, který křesťansky cítí, poskytuje se příležitost, aby stal se účastným všech svátostí, aby účastnil se služeb božích a vyslechl kázání. Za tou příčinou jest přísně dodržován nedělní klid, aby každý příslušník branné moci mohl ukojit svůj duchovní hlad a splniti své náboženské povinnosti dle hlasu svého svědomí. Dnes spatřuje voják v duchovním svého pastýře a rádce, který pečuje o jeho duševní blaho. […] Naše vojenské duchovenstvo jest proniknuto hlubokým vlasteneckým cítěním, dobře si vědomo své povinnosti, aby vychovávalo republice dobré a spolehlivé obránce a občany. Přijímá do jisté míry také úkol politický, zvlášť významný pro naši mladou republiku.“17 Bylo poukázáno i na to, že ani státy, ve kterých proběhla odluka státu a církve, nezrušily vojenskou duchovní službu. Evangeličtí vojenští duchovní nadto zdůrazňovali, že chtějí působit v armádě ve smyslu a duchu Husově a českých bratří, v duchu demokratickém, mravním a kulturním.18

Při rozhodování o dalším ponechání duchovní služby v armádě si vojenské úřady dokonce nechaly od zastupitelských úřadů v jednotlivých evropských zemích zpracovat zprávy, aby mohly zjistit a porovnat, jakým způsobem je v různých státech vojenská duchovní správa zajištěna a organizována.19

Nejistá budoucnost duchovní služby na počátku dvacátých let způsobovala nespokojenost i v řadách vojenských duchovních. V novinách se objevovaly anonymní texty, ve kterých se snažili obhájit svoje právo na další existenci v rámci armády a zdůrazňovali, že nechtějí být pouze trpěni z milosti, ale že jejich práce je pro vojáky opravdovým přínosem.20 Publikování problémů však vzbuzovalo ještě větší nelibost vojenských úřadů. Duchovní oddělení se snažilo vysvětlovat, že podobný postup na veřejnosti vojenský klérus spíše poškozuje. Od vyšetřování, kdo z kněží jsou autory příspěvků,21 však bylo upuštěno s poukazem na svobodu tisku.22 V době, kdy se množily útoky na církev a v tisku byly na denním pořádku články tendující k vášnivým protikatolickým agitacím,23 se superior Voneš snažil nespokojence uklidňovat. Vysvětloval jim, že nyní, když za nimi nestojí opora státní moci ani autorita vojenského biskupa, jsou odkázáni pouze na sílu ducha, na svůj vlastní osobní vliv a výsledky své práce v mezích demokratické svobody.24 Aktivním kurátům bylo doporučeno, že má-li kdo jakékoli stížnosti, má je nikoli ventilovat na veřejnosti, ale řešit služební cestou přes MNO. Potíže spojené s pastorací pak mají vylíčit v pravidelných měsíčních zprávách o duchovní činnosti a ministerstvo se v odůvodněných případech postará o nápravu.25

V souvislosti s unifikací a budováním kádrové armády do ní byla organicky začleněna i vojenská duchovní služba. Za situace plánované odluky církve a státu fungovala ve značném provizoriu a političtí i vojenští představitelé si byli dobře vědomi, že její budoucností se musejí vážně zabývat. „Ministerstvo národní obrany má zvláštní zájem na řešení těchto otázek, neboť v čs. armádě jest přítomně činno 60 vojenských duchovních katolických, kteří rovněž jako jiní důstojníci jsou organicky do této armády zařazeni,“26 předestřel v květnu 1920 generální superior Voneš v informačních poznámkách určených pro zasedání ministerské rady. Následovaly další zprávy a vyžádané posudky, ve kterých popisuje minulou, současnou i budoucí práci vojenského kléru. „Abychom mohli odůvodniti své stanovisko […], je třeba, abychom kriticky posoudili posavadní činnost vojenských duchovních v čs. armádě a na základě toho pak její praktický význam v celkových zájmech čs. armády. Činnost duchovních jest v první řadě nábožensky umravňující. Duchovní […] nabádají mužstvo k mravnému životu dle zásad křesťanství, budí ve vojínu svědomí, jako nejhlubší základ mravního života, budí a pěstují smysl pro osobní zodpovědnost, pro pořádek a povinnosti a pěstují v něm lásku a oddanost k vlasti. […] Jest této činnosti i nadále třeba?“27 Na dalších stranách zmiňuje duchovní ve vojenských nemocnicích, osvětovou a výchovnou práci nebo vedení matrik. „Pokud republika bude museti udržovati stálou armádu, bude, jak z činnosti vojenských duchovních vysvítá, nadále nutno ponechati i tuto instituci vojenských duchovních dle stanovené organizace Ministerstva národní obrany.“28

Voneš zároveň nastínil i možnou budoucí organizaci. Navrhuje, aby nebyl po způsobu bývalé rakouské armády zřízen polní vikariát podřízený vojenskému biskupovi, ale nadále ponechán generální superiorát v čele s generálním superiorem. „A sice z těchto důvodů: Nemnožiti již počet biskupů v Praze, kterých je nyní šest. Důstojnost generálního superiora odpovídá spíše demokratickému rázu armády. Styk s mužstvem a důstojnictvem i s vojenským duchovenstvem je pro generálního superiora užší, intimnější a snadnější než při důstojnosti biskupa. Generální superior je samostatnější vůči episkopátu, do jehož sboru by jako vojenský biskup náležel a jejich vlivu a kontrole podléhal.“29 Zaobíral se rovněž otázkou přijímání duchovních do armády a předpokládal i přítomnost duchovních Církve československé a evangelíků. Připomínána byla i válečná zkušenost: „Jak z poslední války známo, sdílel vojenský kněz s vojíny všecka nebezpečenství a útrapy válečné. S mužstvem byli přímo v zákopech a vystaveni nebezpečí nejenom zde, nýbrž i v nemocnicích jak v poli, tak i v zázemí. Uvádíme, že asi 60 polních kurátů buď přímo na frontě, nebo následkem útrap válečných v nemocnicích život ztratilo.“30 O celém úseku od listopadu 1918 do jara 1920 můžeme hovořit jako o období stabilizace duchovní služby, které bylo poznamenáno improvizacemi a komplikacemi.

Mohlo by se zdát, že po recepci duchovní služby do československé armády nestálo nic v cestě jejímu klidnému a zdárnému působení. Zvláště po zkušenostech, které vojenské kruhy učinily s duchovními na Slovensku při jejich úspěšné a vysoce hodnocené osvětové činnosti.31 Ve skutečnosti však opak byl pravdou. Po celá dvacátá léta se duchovní služba pohybovala v neustálé nejistotě a provizoriu. Důvodem byl především nevyjasněný vztah mezi církví a státem a nedořešená odluka církve a státu, ke které v době meziválečné republiky nakonec nedošlo.

Přitom mnohdy o duchovní službu ani nešlo, již pouhá účast vojáků na bohoslužbách se stávala diskutovaným tématem. Ministerstvo se netajilo tím, že nejpříznivější by bylo, kdyby se podařilo vojsko úplně neutralizovat od jakýchkoli náboženských projevů,32 avšak situace se jevila o mnoho složitější. Kritizována byla zejména přítomnost vojáků v průvodech, jako kupříkladu o Božím Těle v roce 1920 v Brně, v roce 1921 v Kroměříži^33 nebo v roce 1922 v Olomouci a Benešově, která se stala předmětem parlamentní interpelace.34

Účast vojáků přibohoslužbách byla poprvé upravena výnosem č. 12797 z 21. března 1919 a upřesněna služebním předpisem A-I-1.35 Účastí se rozumělo pouhé vykonání pobožnosti bez zjevné účasti na pořadatelství, nošení korouhví, baldachýnů, tvoření špalírů, stavění čestných stráží apod. Vojenské osoby se bohoslužeb měly účastnit ve vycházkovém stejnokroji. Používání součástek výzbroje a výstroje ke zvýšení lesku církevní slavnosti nebo obřadu bylo zakázáno, neboť jako státního majetku jich lze užívat pouze pro služební výkon. Každopádně se jednalo o dobrovolnou účast jednotlivých osob, účast celých oddílů nebo semknutých jednotek dovolena nebyla. Jestliže se přihlásil větší počet mužstva téhož vyznání, odeslal je velitel k náboženskému obřadu ve vycházkovém stejnokroji za velení rotmistra, nad padesát osob pod vedením důstojníka. K církevním slavnostem, na které byli zváni významní hosté i z civilní sféry, smělo posádkové velitelství vyslat své zástupce z řad důstojníků – deputace.36 Používání vojenských hudeb při náboženských obřadech nebylo dovoleno, při náboženských slavnostech bylo možné účast vojenské hudby povolit, pokud o ní požádalo obecní nebo městské zastupitelstvo.37 Toto ustanovení však bylo poněkud nekonkrétní, protože ne každému bylo zřejmé, kdy jde o obřad a kdy se jedná o slavnost.38 Superior Medek,39 který musel být v roce 1926 přímo požádán o přesné vymezení, v odpovědi uvedl, že Boží Tělo je z hlediska katolického církevní slavnost.40

O rok dříve jeho předchůdce superior Bombera namítal: „Nedovedu pochopiti, proč by například vojíni katolíci nemohli ‚mimo službu, zvláště pak v neděli a o církevních svátcích‘41 účastniti se církevních slavností také tvořením špalíru a stavěním čestných stráží. Vždyť ve všech těchto případech nejde o žádnou manifestaci politickou, stavovskou nebo dokonce protistátní. Nikdo neodváží se přece tvrditi, že by snad v tvoření špalíru nebo stavění stráží spatřoval něco nečestného, co by se nesrovnávalo se stavem vojenským. […] Také naši vojíni spontánně a dobrovolně často žádají, aby mohli při službách Božích u oltáře ministrovati, aby mohli tvořit čestnou stráž u Božího hrobu atd. Jde jen o katolíky, vojínů jiného náboženství aneb vojínů bezvěrců se to vůbec netýká. Rovněž mne překvapuje nařízení o hudbách výnosem rozlišujícím mezi církevními slavnostmi a náboženskými obřady […] protože nějaká hranice mezi církevními slavnostmi a náboženskými obřady specielně v náboženství katolickém vůbec není. […] A jelikož každá armáda má největší oporu v náboženství svých vojáků, jelikož specielně katolické náboženství učí, že vojíni mají ve svých vojenských představených spatřovati vykonavatele moci a representanty vůle Boží, jichž nutno co nejsvědomitěji poslouchati, že mají všechny své povinnosti konati z lásky k vlasti a z lásky k Bohu, poněvadž Bůh to žádá, prosím, aby vojenská správa přihlížejíc k náboženství svých vojínů, z tohoto hlediska řešila tuto otázku v naší armádě. Vždyť vojínů bezvěrců není ani deset procent.“42

Rovněž poukazoval na nešťastné znění výnosu MNO č. j. 44988 z 26. ledna 1923, který označil za nepřípustné, aby vojenská hudba doprovázela mužstvo jdoucí do kostela: „Slováci vidí v něm hrot protináboženský, který trhá nitky s velkou námahou navazované. […] Trpí při tom v první řadě vojsko, které má na konsolidaci slovenských poměrů největší zásluhu.“43 Bombera přímo navrhl služební řád změnit a účast vojenských hudeb při slavnostech povolit. Argumentoval nejen tím, že se jich účastní generalita, důstojnictvo i vojíni a jedná se tak vlastně o akci armádní. Upozornil především na to, že stávající úprava vzbuzuje v Čechách, a především pak na Slovensku nelibost a vyvolává dojem, že vojenská správa úmyslně odstraňuje a potlačuje vše, co přispívá ke zvýšení náboženského projevu a úrovně bohoslužeb. Konečně vyjádřil podiv nad tím, proč by městská zastupitelstva měla rozhodovat o tom, jak mají v posádkových, a tedy vojenských kostelech probíhat bohoslužby.44

Problém představovalo i samotné ohlašování konání bohoslužeb v rozkazech. Na základě novinové stížnosti několika nevěřících vojínů v Českých Budějovicích v roce 1923 přesunulo MNO oznamování bohoslužeb z oficiální části rozkazu do rubriky Návěstí. Také generální inspektor se přiklonil k názoru, že účast důstojníků rotmistrů a mužstva na náboženských obřadech a slavnostech je věcí jejich soukromého přesvědčení. Uveřejňováním v rozkazech by se jim přikládal ráz výkonu služebního. Bombera oproti tomu zdůrazňoval, že 90 % vojínů zasluhuje více ohledu než 10 % bezvěrců. Pokud cítí malá hrstka jako urážku svých citů, oznamují-li se bohoslužby v rozkaze, pak většina vnímá jako urážku svých náboženských citů, „oznamují-li se bohoslužby mezi zprávami typu: zaběhl se pes; prodá se kolo. […] Dnes ví již každý šestiletý školáček, že ho nikdo nedonutí choditi do kostela anebo do hodin náboženských, nebude-li chtíti. Není tedy nejmenší obavy, že uveřejnění bohoslužeb v rozkaze bude vykonávati na dorostlé muže nedovolený nátlak. Oznamování bohoslužeb v rubrice Návěstí nemá praktického významu, protože Návěstí se mužstvu obyčejně ani nečte“.45 Navíc podle Bombery bohoslužby nejsou soukromými úkony, nýbrž oficiálními, neboť se při nich konají ohlášky snoubenců, které jsou přísně předepsány státními zákony.

K dalšímu upřesnění ustanovení o účasti vojáků na bohoslužbách došlo společně s úpravou svátků po přijetí zákona č. 65/1925 Sb. o svátcích a památných dnech republiky Československé z 3. dubna 1925, který stanovil památné a sváteční dny. Pro ně v oboru vojenské správy platil výnos MNO o nedělním klidu z roku 1923. Na církevní svátky v zákoně neuvedené bylo pohlíženo jako na dny pracovní. Osobám hlásícím se k dotčenému náboženskému vyznání však mělo být umožněno zúčastnit se bohoslužeb s tím, že musí být zaručen pravidelný chod služby. Jiný přístup platil pro civilní zaměstnance vojenských podniků a řídil se sjednanou kolektivní smlouvou.46

Ačkoli meziválečná armáda měla být budována jako republikánské a demokratické vojsko oproštěné od nánosu předchozích tradic, určité zvyklosti a festivity byly převzaty. Dělostřelci z Lipníku nad Bečvou stěhují do kasáren obraz svojí patronky sv. Barbory (VHA).

V roce 1925 byla kritizována účast vojáků při průvodu Božího Těla v Dobřanech, v Brně^47 a v Košicích, kde ji umožnil generál Šnejdárek, a o rok později v Banské Bystrici generál Kadlec. „V neděli pořádali v Košicích dominikáni slavnost Božího Těla. Po obou stranách baldachýnu kráčeli vojáci s nasazenými bodáky, četa vojska šla vpředu a druhá četa vzadu. Vojenská hudba rovněž přítomná hrála. […] Jak vidět, časy starého Rakouska se nám vrací. […] Vojenské předpisy o možnosti něčeho podobného se nezmiňují a zdá se tedy, že z hranic předpisů bylo tím vybočeno. U vojína, který překročí večerku, je věc jasná – zavře se! U generála, který překročí předpisy je to věc komplikovanější. […] Snad se však dotyčný případ dá omluvit ohledy politickými, aby získána byla ľudová strana, anebo aspoň aby ulomen byl hrot jejím výtkám, že Češi jsou pohani. Tuto omluvu nemůžeme přijmout. Ode kdy v naší armádě uplatňují se politické ohledy? Ode kdy dělá naše armáda politiku?“48

Účast vojenských hudeb a čestných stráží při církevních slavnostech se často stávala předmětem kritiky. Na snímku průvod při oslavě svátku Božího Těla v Košicích (VHA).

Prezidium MNO však Šnejdárkovi dalo za pravdu. Zdůraznilo sice, že všechny dosavadní výnosy a služební řád zůstávají v platnosti.49 Připustilo však také, že zvláštní faktické poměry a psychologické momenty na Slovensku vyžadují i zvláštní přístup. „Intensivnější účast vojska na církevních slavnostech přesahující i výnos MNO z roku 1919 má v některých městech význam státně propagační a na místní poměry způsobem uklidňujícím působící. […] Neškodí nikterak vyjíti ve věcech náboženství se týkajících slovenskému lidu co nejvíce vstříc, čímž protistátní štvácké luďácké straně pomalu ale jistě podkopáváme půdu pod nohama a slovenský lid i jeho vojáky pro republiku získáváme.“50 Mělo tedy záležet na pohledu a taktu příslušného velitele u divize nebo brigády, aby podle místních poměrů reguloval společnou účast vojáků při náboženských funkcích. Čestné stráže k Božímu hrobu a při dalších příležitostech bylo možno stavět, pokud duchovenstvo požádalo a vojáci se dobrovolně přihlásili.51 Hrozilo však, že různé jednání v téže věci bude mít za následek, že v jedné posádce bude armáda oblíbena a v druhé neoblíbena. Bylo proto rozhodnuto ponechat přímo na zvážení velitele ZVV, aby se zřetelem na místní poměry a ve shodě s náboženskými zvyklostmi domácího obyvatelstva upravil způsob a rozsah svěcení svátků jednotlivých náboženských vyznání.52

Obdobným způsobem MNO nařídilo, aby bylo bedlivě dbáno náboženského cítění rusínských vojínů. Pokud to služba dovolovala, mělo být mužstvu ve dnech pravoslavných svátků umožněno účastnit se bohoslužeb a zproštěno služby a práce. Přehlížení této otázky se totiž stávalo příčinou stesků a žalob v novinových zprávách, což nepůsobilo dobře na mínění veřejnosti.53 Jednotlivá velitelství byla proto vždy na začátku každého roku obeslána s informacemi, na které dny v daném roce připadají nejvýznamnější řeckokatolické, pravoslavné^54 anebo i židovské svátky.55

V průběhu let však docházelo k postupnému zmírňování. Při přípravě nové úpravy služebního předpisu na jaře 1938 navrhl přednosta I/6 oddělení plk. duch. Kubáň zcela vynechat zmínky o zákazech činného vystoupení při bohoslužebných obřadech, protože „věta způsobila tolik nesnází a nesčetný počet stížností představitelů církví, poslanců i veřejných pracovníků […] Každý doplněk stávajících předpisů nebo vydání nového musí přinášet armádě subjektivní i objektivní zlepšení v kázni, mravních hodnotách a dobrém jménu. […] Celá řada stížností potvrzuje opak. Vojenským osobám není dovoleno, aby činně vystupovaly při jakýchkoli bohoslužebných obřadech nebo slavnostech. Tj. vojáku v uniformě není dovoleno, např. aby při mši sv. ministroval, aby přisluhoval u řeckokatolíků a pravoslavných při svěcení vody, aby stál stráž u Božího hrobu, aby vojáci hudebníci a zpěváci dobrovolně a sami od sebe účinkovali při bohoslužbách svých církví. Není dovoleno, aby vojenská osoba spolupůsobila při jakýchkoli náboženských slavnostech a obřadech. A přece slavná minulost naší husitské armády mluví pravý opak. […] Je třeba tvořit tradici, nebo se aspoň vrátit k tradicím našich předků. Proniká-li dnes myšlenka branné výchovy do celého národa a jeho cítění, musí vniknout současně i do jeho života náboženského, který je každému člověku něčím svatým a který dovede v osudových dobách nadchnout i k těm nevětším činům a nejtěžším obětem“.56

Zcela odlišná situace pak nastala v době druhé republiky. Nová úprava předpisu A-I-1 přímo stanovovala, aby vojáci dobrovolně se účastnící bohoslužeb, byli do kostela vedeni v semknutém útvaru pod vedením důstojníka nebo rotmistra a na doprovodu vojenské hudby. Jedná-li se o vojenský kostel anebo zvláštní bohoslužbu určenou pro vojsko, hraje hudba i v jejím průběhu a na závěr připojí státní hymnu. Oznámení o konání bohoslužeb bylo třeba uveřejnit v rozkaze alespoň dva dny předem.57

V kritickém pětadvacátém roce – roce Marmaggiho aféry – se opakovaně ozývaly hlasy volající po zrušení duchovní služby v armádě jako celku. „Československá obec legionářská považuje za neudržitelné ze stanoviska jak vojenského, tak finančního, aby v čsl. armádě byl udržován dále úřad vojenských duchovních, ať jest to kterékoli církve. […] Za neudržitelné pokládá ČsOL, aby vojenští duchovní přes všechny protesty veřejnosti zastávali zodpovědné funkce osvětových referentů. A pokud se týče osvobozování duchovních od řadové služby, jest to nepřípustné vzhledem k zásadě o rovnosti občanů ve státě.“58 Lidovecký tisk v diskusi kontroval: „Legionáři, jež matky katoličky zrodily a vychovávaly, usnesli se ve výkonném výboru na svém projevu. […] Bravo, bráškové! Ten poslední stín katolického kněze v armádě vám vadí a vás rozčiluje, neboť za úkol jste si vzali vytvořit z armády instituci protiklerikální a atheistickou, kde snadno a rychle ze synků se mají státi ‚otrlá hovada‘. Než stát děti nerodí, republika děti nerodí, a proto ještě vedle práv státu jsou zde práva i někoho jiného. […] Vašemu sibiřskému blábolení a mravnímu zmatku nechť je aspoň doma ve vlasti konec.“59

Již v předchozím roce 20. listopadu 1924 prohlásil poslanec František Hummelhans^60 při zasedání sněmovny, že instituce vojenského duchovenstva do armády nepatří a její existenci nelze odůvodnit.61 Zrušení duchovní služby žádaly kupříkladu také Učitelská jednota Komenský v Táboře na své schůzi v březnu 1925^62 nebo pokrokové občanstvo shromážděné na manifestaci pořádané učitelskou a legionářskou župou v Litovli v srpnu 1925.63 Ačkoli výbor rad starších náboženských obcí Církve československé shromážděný v Lucerně ještě 18. listopadu 1924 požadoval ohledně duchovní služby zrovnoprávnění s ostatními církvemi,64 na společné manifestační schůzi s Českobratrskou církví evangelickou a Volnou myšlenkou 14. prosince 1924 v Novém Bydžově se její představitelé přiklonili naopak k jejímu zrušení.65 Nejednalo se rozhodně o volání ojedinělé. V září 1925 navrhl zrušení duchovní služby dokonce i přednosta Všeobecně-vojenského odboru MNO generál František Škvor.66

V reakci vypracovalo Prezídium MNO politicko-právní rozbor celé situace. V ní uvedlo, že spolu s recepcí původních rakouských norem do právního systému nové republiky byly převzaty i staré vojenské služební předpisy, na jejichž základě funguje v nové československé armádě i duchovní služba. Vzhledem k tomu, že tyto předpisy byly vyhlašovány panovníkem, necítí se ministerstvo být kompetentní k jejich zrušení. A to také proto, že církevní otázky staly se v poslední době otázkou především politickou a rozhodování o věcech politické povahy přísluší podle ústavy vládě. Rozhodně se však domnívá, že není přítomná doba vhodnou k tomu, aby vojenská duchovní služba byla zrušena. Přednosta Všeobecně-vojenského odboru generál Škvor přímo uvedl, že celá záležitost spadá do souboru otázek souvisejících s odlukou církve od státu, a teprve po vyřízení této výlučně politické otázky může samotná vojenská správa uvažovat o dalších organizačních změnách vyplývajících z nového stavu věci. Také generál Faucher^67 z Hlavního štábu doporučil ve věci vhodnosti projednávání předmětné otázky vyčkat.68

Restrikce vojenského duchovenstva

Po skončení bojů na Slovensku a ukončení branné pohotovosti státu bylo třeba vybudovat československou armádu a stanovit její mírovou organizaci. S tímto úkolem se musela vypořádat také duchovní služba. Pro mladou republiku to byla nelehká doba. „Hospodářská a hmotná situace našeho státu všeobecně a vojenské správy zvláště vyžaduje, aby bylo v každém směru šetřeno a abychom se omezili na nevyhnutelně nutné výdaje. […] Z toho vyplývá, že nelze dále přihlížeti k tomu, aby aparát vojenské administrativy byl tak nákladný, poněvadž pominuly příčiny, jež podmiňovaly zvýšený počet personálu, gážistů a pomocných sil. V důsledku těchto naléhavých okolností nařizuji, aby všichni velitelé ústavů a vojenských úřadů provedli přehlídku jim podřízených sil, zjistili jejich výkonnost a nutnost pro službu, kterou vykonávají a podali návrhy na restrikci personálu na míru nejnižší. Restrikce musí býti provedena i v tom případě, když by vyžadovala zvýšení pracovní energie jednotlivců,“69 rozhodl v září 1921 ministr národní obrany generál Husák. Propuštěni měli být ti vojenští gážisté, kteří byli v určitém druhu zbraně, služby nebo ve své hodnosti přebyteční, takže pro vojenskou správu nebylo možné je umístit na žádné místo. Mírová systemizace se pak stala základem pro budoucí státní rozpočet.70 V oddělení katolické duchovní služby na Ministerstvu národní obrany v té době pracovali generální superior jako přednosta, jeho zástupce, spisový úředník pověřený vedením manipulace, spisový úředník vedoucí protokol a výpravu a konceptní úředník pověřený vedením evidence vojenských duchovních a superarbitracemi. Matriční agendu vyřizoval přednosta matričního oddělení a dvě výkonné síly (kuráti).71 O redukci počtu vojenských duchovních se začalo jednat již o dva roky dříve a rozhodně se neobešla bez nepříjemností. Problém však nepředstavovali ani tak pracovníci ministerstva, jako spíše polní kuráti v terénu.

V převratových dnech roku 1918 se přihlásilo do československé armády 38 aktivních vojenských duchovních a 76 polních kurátů v záloze, kteří byli toho času v činné službě. Protože duchovní správa neměla pro všech 114 využití, propustila většinu záložních vojenských duchovních s výjimkou těch, kteří pracovali v různých posádkách a v záložních nemocnicích. Ve službě tak zůstalo celkem 50 duchovních. V době bojů na Slovensku bylo mobilizováno dalších 34 kněží a celkový stav činil 84 duchovních. Při demobilizaci musel být jejich počet snížen se zřetelem na budoucí mírové poměry. Duchovní oddělení MNO navrhlo v srpnu 1919 pro budoucí mírový stav v oblasti celé republiky 36 duchovních s tím, že bývalá rakousko-uherská armáda měla na témže teritoriu pouze 27 vojenských duchovních. Zároveň ale MNO nařídilo, aby na Slovensku se zřetelem na zvláštní politickou situaci byli ponecháni osvědčení slovenští kněží a nezbytný počet zvláště zasloužilých Čechů pro službu nábožensko-kulturní a národnostně-politickou, kteří byli shledáni jako zapracovaní a osvědčení. Celkem se jednalo o patnáct záložních vojenských kněží, z nichž bylo devět Slováků a šest Čechů. Z těchto šesti byli tři vyznamenáni Československým válečným křížem za hrdinné vykonávání povinností před nepřítelem a zbylé tři si přímo vyžádali velitelé v zájmu služby.72 Z bývalých aktivních polních kurátů jich tak mohlo být ponecháno ve službě pouze 21 a patnáct jich muselo být propuštěno.

Protože přednosta duchovního oddělení generální superior Voneš si byl vědom delikátnosti celé situace a nechtěl sám nést případné důsledky, rozhodl provést redukci komisionálně. Byla sestavena komise, jejímiž členy byli dva štábní důstojníci pracující na ministerstvu a čtyři vojenští duchovní z Prahy: polní superior Tájek,73 vrchní polní kurát Vampola, polní kurát Šalša^74 a polní kurát Petrášek.75 Voneš a jeho zástupce superior Knap^76 měli pouze poradní slovo bez možnosti hlasovat. Komise se shodla na principu, že do výslužby navrhne v první řadě ty duchovní, kteří mají odslouženo nejvíce let, aby jim jejich penze zajistila co nejlepší materiální existenci. To však znamenalo, že propustila patnáct nejstarších vojenských duchovních, kteří působili v armádě ještě dlouho před vypuknutím války.

Komise zasedala 4. října 1919. K propuštění byli navrženi polní superior Karel Janoušek z Kroměříže a polní superior Václav Kudrna z Plzně na základě věku. Polní superior Josef Bombera od duchovní správy ZVV Brno a polní superior Ladislav Suchánek^77 vzhledem k počtu odsloužených let. Z národnostních důvodů polní superior Ignác Medek z matriční skupiny ve Vídni, který se zpočátku hlásil jako Němec, a vrchní polní kurát Martin Guta^78 z Bratislavy, který byl označen za maďarona. Dále polní superior František Špaček z Prahy, polní superior Václav Cimbulka^79 z Litoměřic a polní superior Rafael Kozák z Bratislavy s odůvodněním, že nevyhovují požadavkům kladeným na československého vojenského duchovního. Konečně vrchní polní kurát Václav Tesař na základě superarbitrace, polní superior Jakub Tájek od MNO na vlastní žádost, polní superior Alfons Servus, který si podal pozdě přihlášku do činné služby, polní superior Adolf Honig ze záložní nemocnice v Olomouci, který se v minulosti již jednou sám přihlásil do výslužby, vrchní polní kurát Josef Lukášek^80 z Brna aktivovaný pouze po čas války a polní superior Rudolf Zháněl z posádkového velitelství v Olomouci, který byl shledán neschopným k vojenské duchovní správě. Vybraní duchovní byli vyzváni, aby si sami podali žádost o přeložení do výslužby.81 Generálním superiorátem byli nabádáni, aby se se situací smířili a bylo jim přislíbeno, že podle nové úpravy důstojnických platů budou dostávat plnou penzi. Přitom mimo dvou z nich žádný z postižených neměl odsloužen potřebný počet roků.

Výsledek rozhodnutí však byl opakovaně měněn a celá věc se táhla ještě následující dva roky. Někteří z vybraných pokorně uposlechli výzvy, jiní proti svému penzionování protestovali a vyvolali tak nechutnou aféru doma i za hranicemi, jak záležitost označil v březnu 1920 Generální inspektorát.82

Nejvehementněji se údajnému bezpráví bránili superioři Zháněl a Bombera, kteří se postavili do čela penzionovaných a na svoji stranu získali i některé poslance, kteří lobovali za jejich opětovné přijetí. Propuštění poukazovali na svoji kvalifikaci, zkušenosti a výtečné schopnosti a dovolávali se svých zásluh a projeveného vlastenectví v letech války. Ekonomickou nevýhodností přijatého opatření pro státní pokladnu argumentoval i polní superior Špaček.83 Jiní byli méně útoční. Polní kurát Antonín Koutný, který coby záložník měl být rovněž deaktivován, argumentoval, že slouží od února 1915 a byl přidělen k různým formacím v zázemí, v etapě i v poli. Nejdelší dobu 26 měsíců strávil u pluku na frontě. Poznal tudíž za tu dobu vojenský život a povahu vojínů, takže se může i nadále účinně účastnit činnosti ve prospěch vojínů v československé armádě. Tvrdil, že výchova vojska je záležitostí vznešenou, která vyžaduje od těch, kterým je svěřena, největšího citu, zodpovědnosti a patřičného vzdělání. Důstojník má tedy být zároveň učitelem a potřebné znalosti vojenské povahy má zvláště ten, který byl v poli.84

Polní superior Rudolf Zháněl poukazoval na skutečnost, že dosud byl schopen svoji službu kvalifikovaně zastávat a „od nedávné doby té nestal jsem se invalidou. Na zimu nepropouštějí se služebné osoby ani nejpodřízenější kategorie. […] Já slouživ republice věrně přes léto, mám nyní v zimě býti vyhnán. […] Nejedná se o to, poslati do výslužby starší kněze vojenské, když zůstávají nejstarší Voneš a Knap. Prosím, aby jejich vlastenecká, vědecká a literární činnost byla srovnána s mou činností známou i za hranicemi. […] Já musil jsem v poli sloužiti mezi Maďary a Rumuny a nesměl jsem do Prahy, abych co nejméně mohl uplatnit svůj český vlastenecký vliv“.85 Dovolával se svého neposkvrněného národnostního štítu i svědectví svých bývalých žáků z Hainburgu a Železné. „Vždy jsem se neohroženě hlásil k českému národu, konal svědomitě své vlastenecké povinnosti, na vojenských školách vštěpoval jsem žákům jejich vlastenecké povinnosti nedbaje podezírání a nepřízně. Tam, jakož i v Praze, Terezíně, Litoměřicích, zde v Olomouci i všude jinde zakládal jsem vojínům české knihovny, odebíral pro ně české listy, všude se krajanův všech upřímně ujímal.“86 Vzhledem k tomu, že dva z jeho synovců byli legionáři, požádal o intervenci Kancelář československých legií i je samotné.87 Upozorňoval i na to, že ze svého platu podporuje šest nezaopatřených dětí svého bratra. S odvoláním na podaný rekurs se odmítl svého úřadu vzdát a ministerstvu jednoduše oznámil, že do vyřízení stížnosti jej povede dále. Jeho žádost o další ponechání ve službě podpořil i velitel 8. divize generál Josef Kroupa.88

Ještě větším potížistou se ukázal polní superior Josef Bombera. A to tím spíše, že si vzhledem ke svému věku uvědomoval možné nástupnictví na pozici generálního superiora a přednosty duchovního oddělení MNO. Již v lednu 1919 byl totiž naznačen jako možný nástupce generálního superiora Voneše.89 Sám sice podobné motivy odmítal, nicméně jeho následné kroky vzbuzovaly na ministerstvu odpor. „Prosím, aby nebylo na tuto mou aspiraci pohlíženo snad jako na nějakou opovážlivost. Vím, že rozhodnutí v této věci patří jedině a výlučně ministerstvu a že směrodatným bude doporučení nynějšího generálního superiora. Jsem vedle superiora Zháněla, se kterým jsem byl ve stejný den aktivován, superiorem služebně nejstarším a jsem v řadách vojenského kléru za nástupce nynějšího generálního superiora všeobecně považován. […] Tím ovšem nenapadá ani mně, ani někomu jinému, působiti na Msgra. Voneše, jehož si všichni velmi vážíme, aby snad předčasným odchodem na odpočinek toto místo pro někoho uvolnil. Bylo by však v zájmu věci dobré a nejvýš spravedlivé, jakmile bude uvažováno o nástupci, aby tento byl vzat z řady vojenských kněží vyšší hodnostní třídy a služebně nejstarších, mezi nimiž jsou jistě takoví, kteří mají potřebné k tomu vlastnosti, schopnosti a zásluhy.“90 Naopak generální superior Voneš prohlásil, že Bombera proti duchovnímu oddělení MNO rozpoutal teror ve snaze stát se jeho nástupcem.91 Podle Bombery šlo zase o snahu superiora Knapa zbavit se všech služebně starších kolegů tak, aby při plánovaném jmenování nového generálního superiora byl jako služebně nejstarší hlavním kandidátem právě Knap. V lednu 1920 proti přeložení do výslužby Bombera osobně protestoval na duchovním oddělení MNO takovým způsobem, že proti němu bylo zahájeno disciplinární řízení. Bylo mu vytknuto nevojenské chování, závažné nedostatky při úředním jednání, neukázněnost, ješitnost a zveličování domnělých zásluh. Vzhledem k jeho dosavadní bezúhonné služební činnosti a jeho působení v době státního převratu bylo od potrestání upuštěno.92 Situace přerostla bohužel v příliš osobní. V únoru 1921 se Voneš nechal slyšet, že Bombera chce být generálem a nedej Bože snad dokonce i biskupem.93

Celá záležitost se stala 2. prosince 1919 předmětem interpelace skupiny devatenácti poslanců Národního shromáždění pod vedením poslance Bedřicha Bezděka na ministra národní obrany. Při ní bylo poukázáno na křiklavé bezpráví a nespravedlnost, kdy zkušení kněží jsou odsouzeni k nečinnosti, ač by ještě mohli a chtěli působit. Byly zmíněny rovněž peněžité výdaje spojené s akcí, které jsou bezdůvodně ke škodě republiky a mrháním peněz poplatníků. Penzionování bylo sice provedeno komisí, ta však měla vyhlédnuté oběti jen dorazit a rozhodnuto bylo předem jinde. Ministerstvo bylo vyzváno, aby rovněž spravedlivě přihlíželo k tomu, jak se konkrétní duchovní chovali za války, aby jim nebylo křivděno za dobré služby národu. Na půdě parlamentu bylo výslovně prohlášeno, že superior Bombera byl vždy věrným Čechem. V době světové války při doplňovacích zkouškách na kadetní škole v Králově Poli chránil sta českých studentů. V roce 1915 byl ve vyšetřování, protože odmítl vyvěsit prapor na oslavu vítězství Rakouska u Přemyšlu a Lvova. V roce 1918 byl udán ve Vídni, že celou školu čechizuje. Následovala nová dlouhá vyšetřování. Jeho utrpení ještě vzrostlo, když jeho synovec aktivní rakouský důstojník Jindřich Bombera vstoupil v Rusku do legií. Jen státním převratem byl zachráněn od dalších útoků rakouské justice. Při převratu se činně účastnil spolupráce a prokázal platné služby národu, což brněnská veřejnost a hlavně vojenské kruhy mají v dobré paměti. Za to má nyní být dán předčasně do pense a s ním čtrnáct zasloužilých kolegů, aby nestáli v cestě jinému.94

Vzhledem ke vzrušení, které kauza vyvolala, byla ve věci penzionování vojenských duchovních na 20. ledna 1920 samotným ministrem Klofáčem svolána porada, které předsedal generální inspektor Machar.95 Bomberovy zásluhy nebyly Vonešem ani nikým jiným z ministerstva nikterak upírány. Bylo vysvětleno, že nově aktivovaní vojenští kněží jsou mladí, v neúnavné práci kulturně-národností zasloužilí a osvědčení a jejich propuštěním nikterak nahraditelní. Jsou obeznámeni se zvláštními poměry na Slovensku, znalí slovenského jazyka a plni zápalu pro zájmy republiky, takže odůvodňují naděje, které do nich republika klade. Na Slovensku ponechaní polní kuráti nemají tudíž žádné spojitosti s navrženými do výslužby. Právě nově aktivovaní polní kuráti svou vrozenou vlídností a dobrosrdečností dovedou získat srdce vojáků a odstranit nedůvěru Slováků k Čechům. Odmítnuto bylo nařčení, že odstraněním starších kolegů by superior Knap měl volnou cestu k dosažení místa generálního superiora. Současně bylo konstatováno, že právě Knap působil od počátku války v poli pro české vojíny a to zajisté ne v tak klidných poměrech jako Bombera v brněnské kadetce, nýbrž za okolností spojených s nebezpečím života na ruské a italské frontě a je v širokých kruzích znám jako vlastenecký a energický obhájce práv českého národa. Bylo upozorněno na situaci, kdy nedůvěřiví Slováci kněze Čecha jen těžko přijmou. V odpovědi bylo rovněž uvedeno, že propuštění kuráti rozhodně nejsou odsouzeni k nečinnosti a nevylučuje se pro ně možnost další práce v civilní duchovní správě. Naopak, dle sdělení přijme pražský arcibiskup Dr. Kordač s otevřenou náručí každého vojenského kněze do služeb diecéze.96

K plánované redukci se vyjadřovali i duchovní vyšších velitelství. Polní kurát Filip Tileček^97 z pozůstalostního referátu ZVV Brno již v srpnu 1919 uvedl, že propuštění několika duchovních se událo na rozkaz MNO, nelze je změnit a na povolání nových duchovních nelze ani pomysleti. Přitom počet nemocných v záložní nemocnici č. 3 je 1400–2300, z valné části souchotinářů, malaristů a nemocných tyfem. Z nich každý měsíc umírá okolo šedesáti a převážnou většinou si přejí na cestu z tohoto světa náboženskou útěchu. Při nedělních bohoslužbách je nemocniční kaple naplněna věřícími. Vedle duchovní činnosti jsou duchovní správcové zaměstnáni rozsáhlou prací kancelářskou, takže duchovní je nucen v nemocnici bydlet a nemůže se z ní ani na okamžik vzdálit. Celou kancelářskou agendu vede jeden invalidní penzista a pracovat úsporněji pro republiku již není možno.98 Naopak některé řeholní řády ministerské opatření uvítaly a samy se nabídly, že se v posádkách bez stálého vojenského duchovního rády ujmou výpomocné duchovní správy.99

Parlamentní interpelace přispěla k revizi rozhodnutí. Zamýšlené penzionování bylo 21. ledna 1920 dočasně pozastaveno a šest propuštěných duchovních bylo určeno k další činnosti.100 Zároveň bylo přislíbeno, že postiženým budou prominuty výstřelky, kterých se dopustili při svém obranném boji. Ti, kteří poslušni rozkazu MNO odešli, obdrží penzi podle nové chystané úpravy.101 Protestujícím bylo umožněno, aby své tolik zdůrazňované schopnosti prokázali v další službě na Slovensku, kam byli ustanoveni.102 Bombera měl odejít do Zvolena, pro Zháněla byla určena Levoča.103 To však bylo pro oba zasloužilé kuráty jen obtížně skousnutelné sousto.

Bombera na přelomu roku 1919 a 1920 setrval u ZVV Brno, aniž by v té době měl konkrétní přidělení. Agendu katolické duchovní správy ZVV předal 16. prosince 1919. Na Slovensko odmítl nastoupit. V té době byl při ZVV Brno zřízen jazykový kurz pro důstojníky jiné než české nebo slovenské národnosti. Zemský vojenský velitel generál Podhajský se již v předchozích měsících Bombery vehementně zastával, žádal o jeho ponechání v další činné službě a odvolával se na jeho neocenitelné služby, rozšafnost, pokrokové nazírání, vzorné vedení svěřeného duchovního odboru ZVV i fyzické schopnosti.104 Právě on v únoru požádal na MNO, aby Bomberovo přidělení na Slovensko bylo odvoláno. „Zemské velitelství prosí, aby Dr. Bombera byl ponechán po dobu kursu v Brně, jelikož není za něho žádné náhrady. Jest totiž odborně kvalifikovanou silou, byl přes dvacet roků profesorem češtiny na kadetní škole v Brně. ZVV nemá za něj nižádné náhrady a není s to najíti jiného učitele.“105 Od 1. února 1920 byl Bombera pověřen vedením přípravných prací pro jazykové zkoušky důstojníků německé národnosti, kteří se hlásili do československé armády. Od března vedl důstojnické jazykové kurzy jako jejich velitel a rovněž v nich sám vyučoval českou konverzaci, gramatiku, literaturu a vlastivědu.106

Celý humbuk kolem propuštění Bombery a Zháněla se stal rovněž vítaným soustem pro novináře.107 Zháněl sice v únoru 1920 nastoupil do Levoče, ale tisk neopomenul poukázat na to, že místo je pro něj nedůstojné a navíc nejstarší kurát Zháněl je služebně podřízen nejmladšímu kurátovi Karlu Kolískovi od ZVV Bratislava.108 Nakonec byl již v květnu 1920 Zháněl přeložen jako duchovní správce k ZVV Praha. Tento krok byl však znovu kritizován, tentokrát ale ze strany jemu podřízených kurátů. „Dne 29. května 1920 obdržela duchovní správa v Josefově pozdrav od polního superiora Dr. Rudolfa Znáněla, ve kterém se představuje jako šéf vojenské duchovní správy v Čechách a referent při ZVV Praha. Nemohu si představiti, jak může být šéfem duchovní správy v Čechách odchovanec Belopotoczkých a Bieliků, jenž byl vůči Apoštolskému vikariátu tak devótním, kdežto vůči podřízeným byl často až necitelným. […] Prosím, aby v řadách našich sloužili ryzí mužové bez starých skvrn rakouského absolutismu. Vím, že nejsem osamocen, tvrdím-li, že se mi protiví sloužiti pod vedením lidí, kteří nejsou upřimní a kteří jsou odchovaní duchem Bielika, jenž ani v Uhrách nebyl oblíben,“109 naříkal v červnu 1920 kurát Jan Ryšavý.110 „Úřadování ztěžoval titěrnostmi. K nadřízeným přímo otrocký, k podřízeným často nespravedlivý. V ústech plno kněžského bratrství, ale přitom dovedl ranit podřízeného bratra až příliš jedovatě,“111 přidal své zkušenosti z války kurát v záloze Romuald Perlík.

Zháněl byl nakonec definitivně propuštěn z aktivní služby v československé armádě k 28. únoru 1922. Za odsloužených 25 let a tři měsíce obdržel roční výsluhu 7360 Kč. Přesto, že jeho žádost o další ponechání v činné službě doporučil ke kladnému vyřízení zemský vojenský velitel generál Syrový, bylo rozhodnuto, že jí nelze vyhovět. Generální superior Voneš uvedl, že prokázal v poslední době naprostou morální neschopnost služebně vystupovat s patřičnou autoritou.112 „Jenom zvláště vynikající zásluhy v posavadní jeho činnosti pro čs. republiku anebo vynikající působení v celém rozsahu vojenské duchovní správy mohly by omluviti jeho další ponechání v aktivitě. Těch tu ale naprosto není a to v žádném směru. Dovolávání se zvláštních zásluh spočívajících v tom, že byl stíhán rakouským režimem, že ve vojně sloužil mezi Maďary, Rumuny a Němci, nebo v tom, že sloužil v Levoči, dále v tom, že se hlásil na frontu při invasi Maďarů, jest v očích věci znalého odborníka tak dětinské a v jistém ohledu odpor budící, že by přímo směšným bylo tím se vážně zabývati. Kraťoučké několikaměsíční působení v klidné posádce slovenské v Levoči mezi zbožným slovenským lidem dálo se za neustálého protestu proti domnělému zkracování jeho práv hodnostních, že slouží jako polní superior v malé garnisoně slovenské a ne na vynikajícím místě. Bylo mu vyhověno a on přeložen do Prahy ku ZVV jako referent. […] Přestoupením do výslužby není duchovní činnost Zhánělova nijak znemožněna. S plným přesvědčením tvrdím, že vojenským knězem on nikdy nebyl, není a nebude, a že jen v civilu může se uplatniti.“113

Na konci roku 1921 bylo ve službě stále ještě 42 vojenských duchovních a k dokončení restrikce bylo třeba ještě jednoho gážistu propustit. Pětašedesátiletý Voneš se čtyřiceti započitatelnými služebními lety byl proto jako služebně i věkem nejstarší ministerstvem vybídnut, aby si do 31. prosince 1921 sám podal žádost o přeložení do výslužby.114

Organizace vojenské duchovní správy

Na podzim 1918 byla duchovní péče vykonávána u jednotlivých vojskových těles individuálně díky osobní iniciativě duchovních, kteří k nim byli přiděleni v bývalé rakouské armádě. Po zřízení Ministerstva národní obrany 15. listopadu tvořila prozatímní vojenská duchovní správa jeho XII. odbor. Umístěna byla nejprve v objektu augustiniánského kláštera u sv. Tomáše na pražské Malé Straně. Odtud se musela na začátku roku 1920 přestěhovat, neboť výnosem Zemské politické správy ze dne 6. prosince 1919 bylo rozhodnuto o uvolnění těchto prostor pro potřeby Ministerstva sociální péče. Následující čtyři roky pak ústřední orgán vojenské duchovní služby sídlil v budově Vyšehradské kapituly.115 Při stěhování do nové budovy ministerstva v prosinci 1923 musela vojenská správa kromě běžného nájmu doplatit kapitule ještě náhradu 1632 Kč za mimořádné opotřebení místností a jejich vybavení.116 V Dejvicích pak sídlila až do své likvidace v roce 1939.

Dne 21. prosince 1919 byla zahájena unifikace československé armády. Vždy jeden legionářský pluk splynul s jedním nebo dvěma domácími pluky (společným nebo zeměbraneckým) a vytvořily dohromady nový domácí pluk tak, aby byly oba živly i na nejnižším stupni velení promíseny.

V souvislosti s unifikací a budováním kádrové armády do ní byla organicky začleněna i vojenská duchovní služba. S jejím konstituováním je v literatuře^117 spojován výnos Ministerstva národní obrany č. 50572-org.1920 ze dne 27. března 1920. Ten však o zřízení nebo ustanovení duchovní služby v československé armádě explicitně nehovoří. Řeší rozdělení vojenských gážistů na důstojníky zbraní a důstojníky služeb. Vojenské duchovenstvo je zde však výslovně zmiňováno jako součást důstojnického sboru.118

Duchovní služba byla nově začleněna do I. všeobecně vojenského odboru jako jeho 4. oddělení.119 V letech 1926–1922 tvořila 36. oddělení tohoto odboru a konečně od roku 1927 až do likvidace armády v roce 1939 pak 6. oddělení téhož odboru.120

Při té příležitosti předložil superior Voneš také první návrh na organizaci vojenské duchovní správy. Tu mělo obstarávat celkem 45 duchovních, z nichž by 21 působilo v Čechách a na Moravě a 24 na Slovensku a Podkarpatské Rusi. U pražského MNO měli pracovat superior, jeho zástupce a jeden kurát jako konceptní úředník; dva potom u matričního úřadu v Praze a dva u matričního úřadu ve Vídni. U každého Zemského vojenského velitelství (Praha a Brno) měl sloužit jeden duchovní správce a jeden referent (tedy další čtyři). Dále měli působit po jednom duchovním u velitelství každé divize (dohromady osm) a v nemocnicích v Josefově a v Terezíně. U ZVV v Bratislavě a v Užhorodě byl umístěn jeden duchovní správce (celkem dva), dále po jednom u každého slovenského pluku a horské brigády (celkem 18) a po jednom v nemocnicích v Bratislavě a Košicích.121 Toto jím předložené schéma bylo zároveň kodifikováno ve služebním předpisu Org-1 Všeobecná organisace čs. branné moci^122 z roku 1922 a po dvou letech zahrnuto i do návrhu novějšího Org-10 Povšechná organisace čs. branné moci.123 S drobnějšími úpravami zůstalo zachováno až do poloviny třicátých let.

Obecně však lze konstatovat, že strukturu duchovní služby a početní stavy lze jen obtížně souhrnně definovat, neboť v průběhu dvaceti let trvání první republiky došlo k několika organizačním obměnám a početním úpravám.124 V únoru 1920 Hlavní štáb uvažoval o variantě s celkovým počtem 50 katolických duchovních,125 v listopadu 1920 dokonce 51.126 Nová organizace branné moci z 11. listopadu 1921 stanovila z celkového počtu 47 míst 41 duchovních pro vyznání římskokatolické, pět pro evangelické a jednoho pro československé. V roce 1925 bylo Zemské vojenské velitelství v Užhorodě s působností pro Podkarpatskou Ukrajinu zrušeno a nově vzniklo ZVV v Košicích s působností pro Podkarpatskou Ukrajinu a východní Slovensko. Svoji činnost zahájilo 15. září 1925. V důsledku toho došlo k přemístění vrchního kuráta Jindřicha Hajdýna od ZVV v Užhorodě a štábního kuráta Jaroslava Janáka od pěšího pluku 32 k novému ZVV v Košicích.127 Evangelický duchovní vojenský konsenior Theodor Bálent byl přemístěn od posádkového velitelství v Košicích rovněž k ZVV Košice.128

V dalších bodech Voneš požadoval, aby vojenští duchovní, kteří fakticky nevykonávají duchovní službu (referenti osvětové výchovy, inspektoři válečných hrobů, tlumočníci), nebyli započítáváni do předepsaného stavu a rovněž požaduje aktivování šesti velmi zasloužilých vojenských duchovních činných na Slovensku z důvodů věcné potřeby i politických.

Jako hlavní úkoly vojenských duchovních naznačil vedení vojenských matrik (posádkových a plukovních včetně doplňování duplikátů na Ministerstvu národní obrany a vyhotovování výpisů v Praze i ve Vídni), konání bohoslužeb v jednotlivých posádkách, udílení svátostí, návštěvy nemocnic, činnost kulturní a osvětovou a péči o válečné hroby a pozůstalostní referát. Podrobně stanoveny byly směrnice pro působení vojenských duchovních u zemských vojenských velitelství^129 i u divizí,130 které určovaly konkrétní záležitosti spadající do jejich kompetence.

Unifikace útvarů s sebou pochopitelně nesla i unifikaci důstojnického sboru, respektive převzetí důstojníků do nové armády. V saintgermainské mírové smlouvě se Československo zavázalo převzít všechny důstojníky, pokud mají domovské právo na území republiky. Všichni gážisté domácího vojska (aktivní, v záloze i na odpočinku) byli vyzváni, aby si podali přihlášku k přijetí do československé armády. Výzva byla oznámena 7. prosince 1918 a v průběhu roku 1919 byla několikrát opakována. Osobní a stížnostní komise zkoumala, zda žadatel vyhovuje nárokům kladeným na československého důstojníka. Zamítnutým přihláškám se věnovala komise revizní. Pokud některý komisí neprošel, byly mu sice vypláceny nárokové požitky, avšak bez toho, aby byl přijat do svazku armády. Ideově byla nová armáda budována na tradicích legií. V nich však bylo bývalých kurátů k převzetí poskrovnu.

Každý bývalý polní kurát byl povinen podat přihlášku do československé armády do 31. března 1919. Byl-li přijat, přiznala se mu bývalá hodnost. Jestliže byla jeho přihláška zamítnuta, byl zařazen do stavu mužstva bez možnosti stát se znovu důstojníkem.131 Protože se jednalo o duchovní osoby, bývali nejčastěji vtěleni jako pomocný zdravotnický personál k některé vojenské nemocnici.132 Pokud si kurát přihlášku nepodal, byl zařazen do stavu mužstva. Na odůvodněnou žádost mohlo být povoleno podání dodatečné přihlášky. Nebylo-li opožděné podání přihlášky dostatečně odůvodněno, byla zamítnuta bez projednání merita věci.133

Žádostsi mohli podat i ti duchovní, kteří doposud hodnost polníhokuráta v záloze neměli, a chtěli jimi být jmenováni. Přiloženy musely být domovský list, potvrzení o dokončených teologických studiích, potvrzení, že kromě češtiny nebo slovenštiny ovládají alespoň ještě jeden zemský jazyk, a výkaz odvodové komise nebo vysvědčení od vojenského lékaře, že jsou schopni služby.134

Nejčastějším důvodem pro zamítnutí přihlášky bylo, že kandidát nevyhověl požadavkům kladeným na československého důstojníka v národnostním a politickém ohledu.135 V naprosté většině se jednalo o menšinové národnosti. Při šetření byli o informace žádáni věrohodní svědci. Kupříkladu při projednávání přihlášky evangelického polního kuráta Alexandera Ducomunna byl o dobrozdání požádán bývalý duchovní referent 10. armády u Tridentu evangelický polní kurát Karel Rosenzweig.136 Ten si velmi naříkal nejen na lidské a mravní kvality jmenovaného, ale také jeho teutonskou nadřazenost, osobní útoky a nepřátelství vůči všemu slovanskému.137 Obecně však byla pravidla poměrně měkká. Do nové armády nebylo přijato pouhých sedm římskokatolických duchovních – bývalých gážistů.138 K ostatním vyznáním nejsou údaje k dispozici. Superintendant Lukášek^139 v roce 1921 poznamenal, že se evangeličtí vojenští duchovní za války vesměs osvědčili a z národnostního ohledu byli spolehlivými strážci českého pokrokového ducha.140

V říjnu 1922 byli přednostové všech oddělení požádáni o přehledná data o národnostní příslušnosti členů důstojnického sboru a o návrhy, jakých prostředků napříště použít k tomu, aby všichni důstojníci ovládali služební jazyk. Podnět k tomuto šetření daly stížnosti na obsazování velitelských míst důstojníky německé národnosti. Přednosta katolické skupiny superior Bombera v odpovědi uvedl, že mezi vojenským klérem je ze 43 jen jediný duchovní, který je rodem Němec. Přitom mluví a píše česky dokonale, v češtině maturoval a podrobil se zkoušce před komisí MNO s výborným prospěchem.141 Evangelická duchovní správa měla mezi devíti aktivně sloužícími kuráty pouze Čechy a Slováky. V její záloze se nacházelo 23 Čechů, 48 Slováků, tři Němci a jeden Maďar, všichni schopní ovládat služební jazyk. Lukášek rovněž uvedl, že maďarští a němečtí kazatelé se do armády z politických důvodů příliš nehlásí a většinu těch, kteří si přihlášku podali, osobní a stížnostní komise odmítla jako politicky nespolehlivé. Současně se přimlouval, aby se duchovním těchto národností vyšlo vstříc, a bude-li jejich politické chování vůči republice korektní, byli ve své bývalé hodnosti do armády dodatečně přijati.142

Přesto některé duchovní jejich rakouská minulost dostihla. S přednostou duchovní správy ZVV Praha plk. duch. Josefem Kepkou se jakožto s nejstarším duchovním počítalo jako s možným přednostou katolické skupiny duchovního oddělení MNO. Na začátku dvacátých let však vyšetřování prokázalo, že bývalý ředitel polní konzistoře Lenohard Rendl sepsal v roce 1915 memorandum s protičeskou tendencí, které bylo namířeno proti české inteligenci, a Kepka mu k němu měl dodávat materiály. Přestože byl po celou dobu své služby Kepka hodnocen jako svědomitý duchovní a velmi dobrý kazatel, který svoji funkci zastával velmi dobře, bylo konstatováno, že se nemůže stát šéfem vojenského katolického duchovenstva a doporučeno ponechání v činné službě nadále jen v dosavadním přidělení, tedy bez možnosti dalšího postupu.143

Jak již bylo naznačeno výše, z důvodu opakovaných změn je obtížné hovořit o organizaci duchovní služby a počtech duchovních paušálně. Duchovní oddělení MNO bylo tvořeno dvěma, od roku 1922 třemi samostatnými skupinami dle vyznání. Každý přednosta skupiny vedl svou agendu samostatně a ve služebních záležitostech byli podřízeni přímo přednostovi odboru. Jeho schválení podléhala veškerá zásadní nařízení týkající se organizace duchovní správy a osobní záležitosti duchovenstva.144

Důstojníci duchovní služby byli ve věcech církevních a jurisdikčních podřízeni přímo svému vojenskému duchovnímu představenému, ve všech ostatních věcech svému veliteli a zároveň byli jeho poradci ve věcech duchovní služby.145 Z hlediska jurisdikce vyřizovala záležitosti příslušníků církve římskokatolické a řeckokatolické duchovní správa příslušného zemského vojenského velitelství, v případě Zakarpatí systemizovaný řecko-katolický duchovní. Věci příslušníků církví evangelických všech denominací vyřizovaly u ZVV Praha, ZVV Brno a ZVV Bratislava příslušné evangelické správy těchto velitelství, na Podkarpatské Rusi evangelická duchovní správa u velitelství 11. divize. Věci příslušníků Církve československé vyřizovala skupina CČS na duchovním oddělení MNO, popřípadě evangelický vojenský duchovní, nemohla-li být funkce vykonána vlastním vojenským duchovním. Věci příslušníků všech ostatních zákonem uznaných vyznání, pro která nebyli vojenští duchovní v míru systemizováni, vykonávali církevní funkce místní nebo nejbližší civilní duchovní na požádání posádkového velitelství. Osobní věci duchovních těchto vyznání (například jmenování duchovním v záloze, převod v evidenci apod.) vyřizovala katolická skupina duchovního oddělení MNO. Konečně záležitosti vojenských osob bez vyznání (matriční případy) pak vyřizoval politický úřad I. stolice.146

V souvislosti se začleněním duchovní služby do armády vyvstala také otázka nového pojmenování hodností vojenských kaplanů. První podnět podal superior Voneš již na konci roku 1919, kdy pro jednotlivé hodnostní třídy navrhl označení nadporučík, kapitán, major, podplukovník, plukovník a generál duchovního sboru. Přednosta organizačního oddělení pplk. Kalhous však tyto názvy shledal jako nepřiléhavé a nevhodné a sám předložil vlastní označení vojenský kaplan, vojenský farář, vojenský děkan a vojenský vikář.147 Druhý, rovněž nerealizovaný návrh předložil Voneš o půl roku později. Oba pak zdůvodnil snahou po jednotném hodnostním pojmenování všech důstojníků v celé armádě a odstranění dřívějších rozdílů v označování hodností jednotlivých stavovských skupin.148

Odchod republikánsky a moderně smýšlejícího Voneše do výslužby a následný příchod konzervativnějšího Bombery snahy o dosažení jednoty načas odsunul. V roce 1922 se přednostové katolické a evangelické skupiny dohodli, že se přidrží duchovenských titulů, které je budou i nadále odlišovat od ostatních důstojníků.149 Schválená změna platná od roku 1923^150 tak stávající rozvláčné názvy katolických kněží pouze mírně upravila, aby byly kratší a výstižnější.151 Jejich nové znění uvádí připojená tabulka. Pro evangelické duchovní byla v jednotlivých hodnostních třídách zavedena označení generální vojenský superintendant, vojenský superintendant, vojenský senior, vojenský konsenior, vrchní vojenský farář, vojenský farář I. a II. třídy a konečně vojenský farář v záloze.152

Tab. 1: Změny názvů hodnostních označení katolických vojenských duchovních v československé armádě. (Zdroj: VHA, f. Schématismy, věstníky, Věcný věstník MNO, č. 43 z 8. září 1923, s. 259, čl. 401 a Věcný věstník MNO, č. 66 z 24. prosince 1926, s. 435, čl. 651.)

označení

hodnostní třída

rakouské

po roce 1919

z roku 1923

z roku 1927

IV.

apoštolský polní vikář

V.

ředitel polní konzistoře

generální superior

generální superior

generál duchovní

VI.

polní superior I. třídy

polní superior I. třídy

vrchní superior

plukovník duchovní

VII.

polní superior II. třídy

polní superior II. třídy

superior

podplukovník duchovní

VIII.

vrchní polní kurát

vrchní polní kurát

vrchní kurát

major duchovní

vrchní polní kurát s odznaky štábního kapitána

štábní kurát

štábní kapitán duchovní

IX.

polní kurát

polní kurát

kurát I. třídy

kapitán duchovní

X.

nebylo určeno

nebylo určeno

kurát II. třídy

poručík duchovní

XI.

nebylo určeno

nebylo určeno

kurát v záloze

podporučík duchovní

Až nový přednosta Ignác Medek se rozhodl iniciovat definitivní unifikaci hodnostního pojmenování. Návrh zdůvodnil naprostým anachronizmem, který nemá v současné armádě co dělat: „Pojmenování dosavadní je zbytek starých dob, kdy duchovní službu v rakouském vojsku vykonávali jezuité. Jezuitský řádový představený, který užíval titul superior, podržel si tento titul i ve službě vojenské. Dokud byli ve vojenském duchovenstvu jen dvě hodnosti, kuráti podřízení superiorovi u sborového velitelství, nebylo proti tomuto pojmenování námitek. Ale rakouská vojenská správa chtěla s tímto dvojím pojmenováním vystačit i potom, když dala duchovním právo postupu do vyšších hodností. Duchovní nazvala vrchním kurátem nebo superiorem I. či II. třídy. Třem hodnostním třídám dala vlastně totéž pojmenování. Absurdnost tohoto pojmenování vyvrcholila v čs. republice, když dokonce na návrh duchovního oddělení superior I. třídy byl přeměněn na vrchního superiora, což je totéž jako ‚vrchní vrchní‘ nebo ‚superior superior‘. Vynecháním slova ‚polní‘ setřen z hodností vojenský ráz, takže nyní není rozdílu mezi superiorem jezuitů, kapucínů anebo františkánů a superiorem čs. vojska. Titul ‚vrchní‘ navíc upomíná na obsluhujícího v kavárně nebo restauraci.“153 Současný stav označil jako nesprávný a nepraktický. Řada důstojníků si navíc nebyla jistá, jak má své kolegy duchovní titulovat a před započetím hovoru se raději ujišťovali, jak je mají oslovit. Navíc nový služební řád A-I-1^154 jiné než vojenské značení hodností neznal a duchovenská pojmenování se tak octla v právním vakuu. Současně kvůli jednotnosti Medek navrhl, aby nové pojmenování hodností platilo pro duchovní všech tří skupin.

Tím se ovšem cítil obejit evangelický polní superintendant Lukášek, který se proti navrhované změně vehementně vzepřel. Argumentoval, že tituly z roku 1923 se již vžily a plně vyhovují s tím, že titul příslušející důstojníkům zbraní nelze přivlastnit vojenskému duchovnímu, který se zbraní nemá co do činění, a ani ve stejnokroji nesmí nikdy zapomenout, že je a zůstává duchovním. „Zásadně se nelze přiklonit k názoru, že by vojenští duchovní měli být přejmenováni podle důstojníků zbraní neb jiných služeb. Duchovním takové tituly nepřísluší. Vojenský duchovní sice podléhá jako příslušník armády vojenské správě, ale svým postavením i v armádě zůstává duchovním správcem, jeho povolání je duchovní, náboženské, je církevním exponentem, má také církevní jurisdikci a je své církvi odpovědný po stránce duchovního působení. Odporovalo by, aby užíval titulu, jenž se nesrovnává s určením a povinnostmi duchovního úřadu.“155

Kompetentní oddělení však navzdory Lukáškovu nesouhlasu trvala na tom, aby pojmenování hodností vojenských duchovních bylo provedeno v souladu s novým služebním řádem. Byl pouze požádán, aby sdělil, jakého titulu je v souladu s předpisy oprávněn používat z církevního hlediska a jak bude pojmenován nejvyšší vojenský evangelický církevní úřad. Lukášek odpověděl, že je nadále oprávněn používat církevního titulu evangelický vojenský superintendant, v případě eventuálního povýšení generální superintendant. Úřad, který vede, se nadále bude jmenovat Evangelická vojenská superintendantura.156

Zcela opačný postoj zaujal přednosta skupiny Církve československé Antonín Jakl, v té době stále ještě jediný aktivní duchovní této církve. Poté, co v roce 1915 odešel od rakouského námořnictva, byl dán na odpočinek jako námořní superior v záloze. V této hodnosti byl také převzat do československé armády a znovu aktivován. Jenže mezitím odešel z katolické církve a vstoupil do Církve československé. „Byl jsem 1. března 1922 aktivován a byl mi ponechán zatím titul superior. […] Nyní, když katolická skupina duchovního oddělení podala návrh na úpravu titulů vojenského duchovenstva všech tří skupin, jest mi tato okolnost vítanou příležitostí, že mohu konečně na nevhodnost a nesprávnost svého dosavadního pojmenování upozorniti. Musím zdůrazniti, že vlastně užívám titulu superior zcela neoprávněně, neboť je dávným a výhradním vlastnictvím některých římskokatolických řádů. Církev československá vůbec nezná tohoto cizího výrazu a staví se k němu odmítavě. Rovněž já ho co nejrozhodněji odmítám, poněvadž jako duchovní nekatolický vidím v tom pro sebe cosi odiosního. […] Každý nepředpojatý člověk snadno pochopí, že jako příslušník Církve československé nemohu si ponechati titul římskokatolický.“157 Ústřední rada Církve československé navrhla totiž již v roce 1922, aby důstojníci její církve používali obvyklé vojenské označení s přídavkem kněz (tedy kapitán kněz, plukovník kněz apod.). O dva roky později podala další dva návrhy. Buď používat přídomek duchovní služby, a pokud by toto nebylo přijato, zavést pro jednotlivé hodnostní třídy označení vojenský duchovní, vojenský farář, plukovní farář, brigádní farář a vojenský generální náměstek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S orlem i lvem 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.