Věra Mertlíková

Rok ztraceného hřebce

GORGONA

Praha 2019

Věra Mertlíková

ROK ZTRACENÉHO HŘEBCE

ISBN 978-80-88029-50-2 (Epub)

ISBN 978-80-88029-51-9 (Mobi)

První elektronické vydání

© 2019 Gorgona Books

text © 2019 Věra Mertlíková

illustrations © 2019 Roland Havran

redakce Hana Fruhwirtová

grafická úprava a obálka Jan Kravčík

ilustrace Roland Havran

vydalo nakladatelství

Gorgona Books s. r. o.

Vlachova 1513, 155 00 Praha 5 – Stodůlky

www.gorgona.eu

www.facebook.com/gorgonabooks

Les je čarovné místo.

Mladý muž s vlasy slepenými potem, zarostlou tváří a rameny pevnými jako skála o tom věděl své. Když sem před pár týdny přišli, cítil tu ostražitost. Hvozd je pozoroval tisícem očí. Nikdo nemá rád vetřelce.

Paseka, kterou vyklučili, dýchala odpoledním horkem. Pracovali polonazí, lhostejní k palčivému slunci i bzukotu hmyzu, který se rád přiživil na přivandrovalcích bůhvíodkud.

Když se slunko nachýlilo k západu, vydal se k tůňce pod skalami, aby se omyl po celodenní dřině. Jistě, nemusel pracovat. Mohl si lehnout do stínu a dívat se, jak chlapi tahají kameny a otesávají trámy. Ale zeman, který si teprve staví vlastní tvrz, je sotva víc než nádeník.

U potoka si všiml odhrnutých ostružinových šlahounů a sešlápnutých kopřiv. Zamračil se. Někdo se k lesnímu koupališti vypravil před ním.

A pak ji uviděl. Vlasy měla hnědé s lehounkým nádechem do ruda, postavu ve tvaru přesýpacích hodin a kůži hladkou jako skály, mezi nimiž se každý den dřel do úmoru. Stála po kolena ve vodě a tiše si zpívala, mírná a nahá jako pramáti Eva prvního dne v ráji.

Pod nohou mu praskla větvička. Zvedla hlavu a s výkřikem se dala na útěk.

Mladý zeman prudce vydechl. Krev zazpívala v uších, les zahučel písní života a nohy se samy pustily za prchající kráskou. Chytit ji a povalit na pevnou zem, vzít si odvěkým právem silnějšího, co les ve své štědrosti nabízí…

A v té chvíli jej přes tvář šlehla nízká větev dubu. Zamžikal očima a v hlavě se rozjasnilo.

Nikdy si nevzal ženu násilím. A i kdyby chtěl – kde by se v téhle pustině vzala lidská dívka?

Nemůže být skutečná. Les se sekerám brání, těžko mu to mít za zlé. A pronásledovat přelud je jistá cesta do záhuby.

Zastavila se. Jak je možné, že dokázal odolat? Měl se za ní pustit přes ostružiny a vývraty, měl se s ní dát do divého tance, měl ji milovat znovu a znovu – a k ránu na pažitu lesní trávy vydechnout s puklým srdcem naposled!

Překvapeně popošla k cizímu mládenci, krásná a svůdná jako letní noc. „Viděl jsi?“ promluvila a hlas zazněl měkce jako prastará flétna z javorového dřeva v dlaních dávného lesního bůžka. „A přesto se odvracíš? Máš strach, že ti ukradnu oči a místo nich ti dám jelení?“

Rychle sklopil zrak. „Viděl,“ řekl tiše. „A ani kněžna není krásnější. Dám ti oči. K čemu by mi byly, když tvůj obraz už nikdy nedostanu z mysli? Ale dal bych i srdce, jestli budeš chtít.“

Tak promluvil. A pravdivá slova zlomila vílí čarování jako jarní vichřice suchý kmen.

Natáhl ruku, aby se dotkl dívčiny tváře. A ona neuhnula.

Tu noc se do rozestavěné tvrze nevrátil. A ráno, když se spolu probudili v trávě mokré od rosy, už věděl, že má panenku z lesa v hlavě i v srdci. „Pojď se mnou,“ nabídl jí poctivě. „Kníže mi dal půdu jako odměnu za věrné služby. Uživím tě – staň se mojí ženou!“

„Zhurta to bereš,“ usmála se. „Manželství je pouto do konce života. Budu tě milovat, než skončí léto.“

„A pak?“

„Pak se rozhodnu.“ Jestli ti dám lásku – nebo smrt.

* * *

Les je jako život sám. Tisíckrát se rodí, tisíckrát zahyne.

Když pod sekerami osadníků padly první stromy, u potoka vyrostl dřevěný srub a na pahorku mezi skalami se začaly do výšky zvedat obvodové zdi tvrze, Královna umírala. Starý věk byl u konce. Jen bohové vědí, co přinese nový.

Pohřební komora na posvátném vršku byla po okraj naplněna všemi poklady, které lid lesa dokázal shromáždit. Zlaté pruty i stříbrné hřivny, zářivé drahokamy i vzácné kožešiny, umně vyřezávané podnosy s jídlem i měchy s medovinou a uprostřed, na mramorové desce, lože vystlané barevným listím. Na něj paní položili. Na hlavu jí vsadili zlatou korunu a vetché tělo přikryli závojem z mlhy utkaným.

Než se místo posledního odpočinku zavřelo, přivolala k sobě královna dvě nejmilejší dcery.

„Náš čas pominul,“ promluvila na ně, když poklekly u smrtelného lože. Byla drobná, věkem zkroucená, ale oči měla jasné. „Přichází nový lid, aby ve jménu Bílého Krista vyklučil lesy a zabral půdu. Musíme udělat vše pro to, abychom přežily.“

„Postavíme se jim!“ zamračila se jedna. Volali ji Mojena, vlasy měla světlé tak, že byly skoro bílé, tvář něžnou, ale oči tvrdší než kameny na cestě ke Skalám. „Muže chytíme a utancujeme k smrti. Z kolébačů vybereme pacholata a naházíme je do roklí, ať je roztrhá zvěř. A ženy necháme naříkat a bloudit po lesích. Anebo je dáme divým pro potěšení!“

„Jednoho zničíš a dalších deset přijde,“ zavrtěla hlavou prastará vládkyně. „Svět se mění. Teď to jsou jen muži se sekerami a ženy, které nechtějí nic než klid a bezpečí. Když rozpoutáš válku, přijdou hubení kněží s kříži a svatými kostmi, chránění silnými válečníky. Jejich bůh je mocný. Krev poteče na obou stranách. Ale železo je tvrdší než dřevo. A za pár let z nás zůstane jen vzpomínka.“

„Vím, jak nám zajistit bezpečí,“ řekla druhá dívka klidně. Jmenovala se Dobrava, měla milou tvář a boky široké jako matička Živa. „Dole u skal stavějí lidé tvrz. Vede je muž s rameny jako medvěd a laskavýma očima. Vdám se za něj. V našich dětech se oba světy spojí a krev lesa přetrvá navěky.“

Umírající žena pomalu přikývla. „Vezmeš na sebe úděl smrtelníků. A některé z tvých dcer se narodí divoké jako vítr mezi korunami stromů. Budeš muset prožít jejich zrození i vlastní smrt. Avšak nezahyneš napořád. Narodíš se znovu a znovu, abys chránila svůj rod. A ochraňuj jej dobře. Z tvé krve vzejde nová Královna.“ Pak k dívce natáhla ruku. V dlani jí ležel hnědý žalud a okřídlené semínko javoru. „Zasaď je u brány nové tvrze. Dub je ochráncem mužů, javor žen. A když přijdou zlé časy, dítě z javorové kolébky otevře dubovou holí Zlatý vršek, aby se mu dostalo pomoci.“

„Ale co dostanu já?“ zamračila se první dívka. „Opomněla jsi mne! Jsem starší a koruna měla být moje! Chci ji! Tak to bylo od začátku určeno!“

„Jsi chytrá a mocná, Mojeno,“ zaševelila Královna tiše, jako když padá listí. „Avšak soucit je ti cizí. Bez něj bys les zavedla do záhuby. Teď jděte,“ pokynula dívkám. „Je čas se uložit k věčnému spánku.“

Když pak dívky vyšly ven a stěna mohyly se zavřela, rozešly se každá na jinou stranu. Jedna k lidem, druhá do lesů. Jedné šla v patách láska – a druhé smrt.

* * *

Tu noc bylo chladno. Ráno se rosa zatřpytila na závojích, které po loukách poztrácely družky při posledním tanci.

„Je konec léta. Včera jsme vztyčili krovy,“ řekl mladý zeman. „Půjdeš teď se mnou a vezmeš si mě?“

„Vezmu si tě,“ přikývla vážně. „Ale něco mi slib. Nebudeš mi vyčítat, že jsem přišla z lesa. Nevezmeš si z hvozdu víc, než budeš nutně potřebovat. A postaráš se, aby nikdo nevykácel duby na Zlatém vršku.“

A on souhlasil. Křehký mír mezi lesem a světem venku zůstal zachován.

* * *

Byla to pravda? Nebyla? Kdo ví.

Plynula léta. Kdyby se někdo nynějšího pána na Skále zeptal, jak dlouho tu sídlí jeho rod, odpověděl by, že odjakživa.

Ze starých časů nezůstalo nic. Snad jen píseň, na kterou si dnes už nikdo nevzpomene.

Potulní hudci hráli a zpívali, na svatbu pojede panenka ze Skály! Na bílém koníku vyjede ze dvora, milému ustele lístečkem z javora. Z toho javorečka bude kolíbečka, kolíbati bude pěkného synečka. Pacholík usíná v javorovém lůžku, odnese si poklad ze Zlatého vršku!

I.

Krok. Druhý. Třetí.

Zasněžená cesta se rozdvojila. Nešlo jinak – musel zastavit. Hvězdičky se vesele třpytily a tančily před očima jako holky kolem maškar dole v dědině.

Utekli mu. Klibna, slaměný panák, saracén i turoň, všichni nadraní, jak zákon káže. A taky muzikanti – však je ještě z dálky slyšel! Kobylí hlava sténala, buben hromoval a píšťalka do toho poskakovala, jako když potůček běží přes kameny. Na tvrz! Pan Martin jim dá vyvalit bečku piva jako každý rok. Však mu za to pěkně zazpívají!

Nejdřív panu hospodáři, ať se krávy, koně daří, ať mu stojí ve dne v noci, v poledne i o půlnoci! Potom paní hospodyně, ať má plné sýpky, síně, mokro v klíně, stříbra truhlici, synečka v světnici! Pod šable, pod šable, aj pod obušky, otvírajte bránu, pěkné děvušky! Vlasy po kolena jak Maří Majdalena, věneček nám dá, do roka se vdá!

Zatracení blázni! Kdo by přemýšlel o slovech starého popěvku, když je masopust? Pan Martin vezme karabáč a požene je svinským krokem až do dědiny.

Protože syna mu Bůh nedopřál. Zemanka spí sedmým rokem na hřbitově – a těch děvčat má na tvrzi pět!

Pět sirot bez matky, věna a naděje na lepší budoucnost. Jako já. Věčný poutník, osudem pronásledovaný, od bližních nepochopený. Povzdechl a otřel slzy jak hrachy. Vhrkly mu do očí spíš z vypitého piva a ostrého větru než ze skutečného žalu – ale co na tom záleželo! Otřásl se a vykročil dál. Najednou jej rozrazila zima. Košile z hrubého lnu pamatovala lepší časy a chatrný plášť nedokázal vyhublé tělo dostatečně zahřát.

Pak se z dálky ozvalo zavytí. Samuel, učenec z kmene Judova, čeledín a příležitostný sedlář na Martinově tvrzi, se zachvěl. Zbytky zdravého rozumu si pomalu razily cestu neproniknutelnou mlhou pivních výparů. Všemohoucí Bože – jak jen se dostal uprostřed noci na kobylí pole?

Aha. Je masopust. Šlo se na tvrz. A oni mu utekli, jebáci ožralí! Opatrně se rozhlédl. Noc byla mrazivá, ale jasná, a přibývající měsíc svítil jako nový stříbrňák.

Hlavně nepropadnout panice. Bůh neopustí věrného služebníka, třebaže se modlí jen potají a o košer jídlu si může nechat zdát. Kdyby zpanikařil tenkrát v Augšpurku, ubili by ho jako toulavého psa. A najít u něj knihy, shořel by na hranici.

Nic se nemůže stát. Vlci jsou daleko a Skály blízko. A zeman Martin je dobrý pán. Nechá chudého Tlapku přespat ve stáji a možná na něj zůstane i hlt piva.

V té chvíli se z křoví napravo ozval podivný zvuk.

To stvoření muselo být obrovské. Prodíralo se dolů k cestě přes zmrzlé kopřivy a uschlé malinové šlahouny, funělo jak medvěd a bylo nejmíň dvakrát takové. Kůži mělo stříbřitou, krk kosmatý jako lev a zalomený jako drak, uprostřed čela jediný paroh a nohy silné jak sloupy v Šalamounově chrámu.

Samuel zbledl, že by se v něm krve nedořezal.

Najednou věděl přesně, co má před sebou.

Qilin, drak z daleké Kitáje. Musel to být on! Podivné stvoření vypadalo, jako by vyšlo přímo z mystikova bestiáře, který potají skrýval s ostatními rukopisy za trámem na půdičce nad stájemi. Ale co dělá drak tak daleko na západě?

Židovskému učenci zakručelo v břiše. Qilin má na zádech křídla složená jako netopýr a létá nocí na křídlech větru. A nejspíš dostal cestou hlad.

No jistě – Martinovo stádo ho sem přitáhlo. Dvacet sveřepic, nekovaných chovných kobyl, stejný počet mladých klisniček a Renald, vraný flanderský hřebec. Otužilá zvířata jsou přes zimu venku a paběrkují, co zbylo v polích a na lukách. A kůň je koncem zimy pro draka chutné sousto!

Hlídá je pasák Metod. Na noc zvířata vždycky zažene ke tvrzi do ohrady. Jenomže dneska je masopust. Ten darebák určitě utíkal za maškarami a zapomněl stádo venku. Však je slyším! Musí být někde pod Zlatým vrškem – v noci se koňské ržání nese do daleka.

Och, to bude bolet! Metod to pěkně schytá. Pan Martin jej přitluče za uši k bráně.

Přitluče, to je jisté. Ale co to bude platné, když dračí bestie pozabíjí koně, jediné bohatství dobrého zemana? On půjde po žebrotě – a já s ním!

Zvíře zatřáslo mohutnou hlavou. Pak se zadívalo Samuelovým směrem.

Má hlad, potvora nenažraná! Všemohoucí, nedopusť – raději hranice než dračí břicho!

Ruce se mu roztřásly, záda polil studený pot, avšak nouze vyburcovala hubeného Žida k nadlidskému výkonu. Mladý mudrc se pevně rozkročil, sevřel hůl a namířil na bestii. „Já nebojím se zubů tvých – příšero, zmiz jak loňský sníh!“

Takové zaříkadlo bys v knihách nenašel. Žádný učenec ještě nebyl okolnostmi donucen smíchat dohromady špetku magie, lžíci odhodlání, hrneček smrtelného strachu a vědro vypitého piva.

Samuelovýma rukama proběhl obrovský výboj. Zpětný náraz jej odmrštil do závěje. Z hole se zakouřilo – a bestie zmizela!

Novopečenému magikovi poklesla čelist. Zůstal sedět ve sněhu a jen se díval na místo, kde ještě před okamžikem stál strašlivý kitájský přízrak.

Vyčaroval první kouzlo! A úplně sám!

„Hej! Co se to tam děje?“ ozvalo se zezadu.

Vyhublý kabalista se opatrně zvedl na kolena – a vzápětí se začal nekontrolovatelně třást, jako by jej postihl tanec svatého Víta. Aby ne! Po cestě se valil opravdový medvěd doprovázený samotnou Smrtkou s bledou tváří a nabroušenou kosou. Avšak nočním zjevením strach nenahnal.

„Co tak vyvádí?“ zabručel medvěd.

„Viděl jsi to světlo? Něco se tu stalo!“ Smrt se opřela o kosu a pokusila se zaostřit na stopy v udupaném sněhu.

„Co by se stalo? To je přece Tlapka! A pěkně nalitý!“ Medvěd popošel blíž a natáhl k ochromenému čaroději ruku obalenou hadry. „Pojď s námi – tady nemůžeš zůstat!“

Maškary zatracené! Samuelovi přestálým leknutím vyhrkly slzy a medvěd mu rychle podal nevelký měch.

„Tumáš, hltni si trochu medoviny!“

Nakonec jej vzali mezi sebe. O takové noci opilý snadno zmrzne v závěji.

„Dřevo se listem oděje, slavíček zpívá tence a kati věší zloděje – panenkám kradl věnce!“ začala Smrtka pěkným, zvučným hlasem. Medvěd se přidal, co na tom, že se mu slova pletla na jazyku. I Samuel řečený Tlapka trochu pookřál. Brodili se hlubokým sněhem, rozkurážení vypitou medovinou, a zanedlouho přišli tvrzi na dohled.

Skály dělaly čest svému jménu. V rovinaté krajině kolem Moravy bys těžko hledal místo, které by se dalo dobře opevnit. Dávný stavitel proto musel vzít zavděk holým vrškem s roztroušenými balvany a kusy skal.

Zasněžená tvrz obehnaná na pět sáhů vysokou palisádou s ochozy a strážní vížkou shlížela na bílou krajinu jako obstarožní nevěsta. Z jižní, severní a západní strany chránily opevněné útočiště prudké srázy. Na východní byl vyhlouben příkop. Dovnitř se vjíždělo po mostě, který se dal zvednout.

Pan Martin jej však často nezvedal. Co se před čtvrt stoletím vrátil z Tyrol, kde bojoval po boku mladého markraběte, vládl na Skalách mír a klid. Líp řešit spory nad pohárem vína než se zbraní v ruce!

Pravda, Skály pamatovaly lepší časy. Trámy v mostu se viklaly, těžká dřevěná brána držela v pantech jen silou vůle, pár ztrouchnivělých kůlů v hradbě zrovna volalo po výměně a šindelová střecha pod sněhovou nadílkou hrozila prolomením. Nu, možná se dobrý zeman v létě do oprav konečně pustí. A když ne letos, pak jistě napřesrok.

Okolí bylo vymýceno, kam oko dohlédlo. Jen vjezd na most střežily dva prastaré stromy – mohutný javor a rozložitý zimní dub. Stodoly v předhradí kdysi postavili do obranného čtverce, avšak i na nich zahlodal zub času. Chatrné ohrady, polorozpadlé přístřešky i dávno neprořezaný ovocný sad odpočívaly pod bílou peřinou a snily o jaru.

Ze snu je rušil pouze zpěv z tvrze. Brána byla otevřená dokořán. Na nádvoří hořel oheň a nad ním visel obrovský kotel. Konec února mohl znamenat začátek jara, ale také další měsíc zimy. K pohoštění masopustních maškar bohatě postačí masová polévka s kroupami.

Vařené vepřové, nakrčil nos Samuel. Je cítit až sem.

Pane, Ty to vidíš. Jenomže co dělat, když nic jiného nedostanu a žaludek zpívá hlady žalmy jak rabín v synagoze?

V té chvíli za sebou uslyšel kopyta.

„Stranou!“ vykřikla Smrtka. Rozběhli se šikmo přes louku a u lesíka se ukryli za hradbu stromů.

Právě včas! Plání se v přízračném měsíčním světle přehnalo stádo s vůdčí klisnou v čele – na čtyřicet zdivočelých zvířat, které v úprku před šelmami nehledí napravo ani nalevo. Koně porazili plot, prolétli kolem chlévů a našli útočiště v ohradě u veliké prázdné stodoly. Z dálky znovu zavyli vlci.

„Pryč odtud!“ vyhrkl medvěd a tři opozdilci se dali do běhu. Věděli, že běží o život. Vyhladovělý vlk na konci zimy napadne a strhne i koně, natož člověka! A nic nevadí, že to je vyhublý Žid, na kterém není lunt pořádného masa.

Otevřená vrata tvrze se v šeru skvěla jako brána do nebes. Samuel na okamžik zastavil, aby popadl dech, a riskoval ohlédnutí. Na bílé pláni spatřil několik černých bodů.

Před obydleným územím nezaváhaly bestie ani na chviličku. Přeskočily povalený plaňkový plot, který osadu odděloval od světa venku, a hnaly se za nešťastnými uprchlíky.

Napjal poslední síly. Smrtka už běžela přes most a křikem burcovala oslavující, medvěd utíkal jak zajíc kousíček za ní – a on zůstal poslední. Ještě pár kroků, pár posledních kroků…

Zezadu skočil vůdčí vlk a strhl muže k zemi. Serval z něj otrhaný plášť a zaťal zuby do nešťastníkova ramene.

Tohle je konec. Hospodin je můj pastýř, útočiště mé a hrad můj, Bůh můj, v nějž naději vkládati budu… Proč mu tak páchne z tlamy? Dobrý Bože – proč zrovna já?

Vtom sebou mohutné zvíře trhlo. Do hlavy je zasáhl kámen veliký jako husí vejce. Pak přiletěl další a ještě jeden.

Mezi stisknutými zuby šelmy se prodralo zavrčení. Smečka se stáhla, avšak hladový vůdce, vydrážděný pachem krve, na strach z lidí zapomněl. Přibíhající maškary křičely, mávaly pochodněmi a házely na bestii kameny z hromady připravené na opravu tvrze. Jeden trefil přední tlapu, druhý zasáhl citlivý čenich – a vlk ucouvl.

Kořist však nepustil. Zatřásl ubohým Židem jak poraněným zajícem a pokusil se jej odtáhnout po sněhu. Pak mu hvízdla kolem hlavy ostrá kosa a odvážná Smrtka uťala útočníkovi špičku ucha. Vlk zakňučel, stáhl ocas mezi nohy a pelášil pryč. Ostatní jej následovali.

Tahle štvanice nevyšla. Budou muset najít snazší kořist.

Samuel přidušeně zasténal. „Rychle!“ odstrčila maškary dívka v teplém vlněném plášti. „Odneste ho dovnitř! A ty, Metode, maž do ohrady spočítat koně! Ať tě chrání všichni svatí, jestli bude nějaký chybět!“

* * *

Od stáda se oddělila po poledni. Matka vždy raději vyhledá samotu, aby porodila v ústraní.

Instinkt ji přivedl na kraj lesa. Mezi hložím a planými trnkami našla v závětří úkryt, kde nefoukalo. Sněhem tu místy prorážely trsy loňské trávy a kupičky navátého listí. Bylo to dobré místo.

Zvíře neklidně popocházelo sem a tam. Občas si uškublo trochu suchého listí z přemrzlého buku, ale jinak jídlu nevěnovalo velkou pozornost. Když na obloze vyšla první hvězda a maškary z vesnice zabušily na bránu tvrze, položilo se na studenou zem.

Hříbata by se měla rodit do slunce a zelené trávy. Loni však přišlo jaro brzy a statný Renald splnil povinnost dřív, než si toho stačil kdokoliv všimnout. Prastará klisna s vytahaným břichem se do konce léta už neříjela a pan Martin si byl jist, že zůstane pro vysoký věk jalová. Kdokoliv jiný by dal nepotřebné zvíře porazit, ale dobrý zeman jen mávl rukou. Ať chodí se stádem, dokud může – však si zaslouží odpočinek!

Netrvalo dlouho a pod ocasem klisny se objevil plodový vak. Zvíře, žijící celoročně venku, si dokázalo poradit bez pomoci člověka.

Avšak každé mládě se rodí v bolesti a krvi. Někde nablízku praskla větvička – a lesíkem se ozvalo vlčí vytí.

* * *

„Stará Kaštanka. To se dalo čekat.“ Dívka si sundala kapuci a natáhla ruce k ohni. Byly to silné ruce, zvyklé držet spíš hrábě, rýč a vidle než vřeteno. Ani neforemný oděv nedokázal skrýt statnou, souměrnou postavu. Bohaté vlasy barvy slámy měla spletené do silného copu a tváře zčervenalé mrazem. „Jinak nechybí nikdo?“

Pasák trochu zavrávoral. Pak se kradmo rozhlédl a pro jistotu krok ucouvl. „Odpusť, panno,“ zablekotal. „Ještě hřebec… Ale on si poradí! Do rána je zpátky – uvidíš!“

„Renald? Zešílel jsi?“ Narovnala se a mimoděk sevřela dlaně v pěsti. „Musíme ho najít!“

„A kdo půjde, Baško?“ K ohni popošlo druhé děvče. Bylo mu sotva osm devět let. Zděděná košile na něm plandala jako na strašákovi, tváře mělo propadlé, ale oči zářivé jako hvězdy na obloze a hlas něžný jako zvuk loutny za letní noci. „Řekni – kolik z nich se udrží v sedle?“

Baška si zamračeně změřila maškary i čeleď z tvrze. Nebyl to utěšený pohled. Tanec i pivo si už stačily vybrat daň a vlčí útok vyčerpal síly potrefených koledníků do krajnosti. Někteří polehávali kolem ohně, jiní se potáceli po nádvoří a do kvílení niněry se pokoušeli zpívat.

Saracén bezvládně visel přes zábradlí mostu a zvracel do příkopu. Přední a zadní část masky koně se rvala, jen Bůh sám věděl proč. Na hromadě dřeva klátil slaměný panák děvečku. Opilá ženská bezostyšně roztahovala bílá stehna, avšak uspokojení se nedostavovalo. Aby taky ano, když se ten hlupák namísto vlastního marně snažil použít obrovský falus přišitý k pasu!

„Bič a řezat, co se do nich vejde!“ zamračila se panna. „Čert aby vzal masopust! Kde je otec?“

„Usnul před chvílí, chvála svaté Panně.“ Pan Martin míval divokou opičku. Všichni na tvrzi to věděli. Zbraně, nářadí i násady se většinou podařilo ukrýt včas, avšak karabáč míval hody. O svátcích se proto všichni snažili zpít dobrého zemana do němoty nejrychleji.

Tentokrát se to povedlo. Pán ze Skály se za vydatné pomoci čtyř zbrojnošů odebral na lože. Víc jich na tvrzi nebylo. A protože museli s pánem v pití držet krok, Skály poručili do ochrany Boží.

Baška se mimoděk pokřižovala. V nouzi se hodí každá pomoc.

„Metode, osedlej valachy! Pak rozděláš oheň a budeš hlídat koně. Chraň tě ruka Páně, jestli se jen podíváš na chlast!“ přikázala rázně a obrátila se na druhou dívku. „Přiveď Dobrunu.“

„Nevím, kde je. Nejspíš dávno spí.“

„Tak vytáhni z lůžka Marii a najděte ji. Ale rychle!“

„Neměla by se dívat do vody. Maria říkala, že to je prokletí, protože není pokřtěná. Kdybychom zavolali otce Benedikta, když se narodila…“

„… dal by ďáblovo děcko, které vlastní matku zabilo, rovnou hodit do ohně! A otec by mu určitě nebránil.“ Baška se zachvěla a přitáhla si plášť blíž k tělu. „Renald může být kdekoliv. Měj rozum, Květko. Musím vědět, kudy se dát!“

Postrčila dítě ke vchodu do tvrze, popošla ke studni na nádvoří a otevřela dřevěný poklop. Pak otočila rumpálem a začala spouštět vědro dolů.

Možná to je čarodějnictví. Jenomže když Renalda nenajdeme, bude zle.

A Baška dobře ví, co je nouze. Otec se začátkem minulého roku musel kvůli hřebci hodně zadlužit. Před Vánoci dluh splatil, ale cena byla vysoká. Kromě ročků musel prodat všechny půlroční hřebečky a ke konci zimy už otáčeli každý groš. Pokud o hřebce přijdou, budou příští rok bez hříbat a na mizině!

V té chvíli do dívky někdo vrazil. „Nechceš svézt na koníčkovi, panenko?“ Smrtka se zašklebila jako samotná smrt a strčila Bašce pod nos misku s řídkým pivem. Zpod masky vykukovaly světlé kudrnaté vlasy, ale hluboký, příjemný hlas najisto nepatřil ženě. „Pojď se mnou tamhle na seník! Když mi dneska dáš, do roka se vdáš!“

Baška ucukla. „Zmizni!“

„Kolo života se točí dokola!“ zvolal mladý muž teatrálně a roztočil se v bílém sněhu jako blázen. „Smrt a zrození v jednom spojení! Dnes miluješ – zítra ležíš v hrobě! Velký král Šalamoun smilnil s hromadou konkubín na tisíc způsobů, Bůh se na to díval z nebe a viděl, to je to dobré! Užij si, krásko, dokud je čas!“

„Co jsi zač?“ zamračila se podezíravě. Mluvil úplně jinak než chlapi z dědiny.

„Jsem Julián – ale děvčata mi říkají Štěstí!“ Mladík se k ní přitočil a vzal ji kolem pasu. „Uhodneš proč?“

Protože ses vloudil mezi maškary, na cizí tvrzi dostal zadarmo najíst i napít a možná tu najdeš i povolnou holku, která tě pustí pod sukně. A nejspíš ji zvládneš obdělat líp než slaměný panák. Nepotácíš se, kosu držíš pevně, ani jazyk se ti neplete.

Vlastně vypadáš docela střízlivě. Dost na to, abys mohl jet hledat ztraceného Renalda!

„Jsem Barbora ze Skály, dědička této tvrze. Nebudu nic hádat,“ srazila dotěrnou dlaň. „Nenechám tě zpráskat a vyhnat do noci. A ty mi pomůžeš. Pojedeš se mnou – musíme najít toho zatraceného hřebce!“

* * *

Chvíli ležela. Pak se pomalu zvedla.

Z tvorečka, který z ní vyšel, se kouřilo. Ležel na sněhu, napůl zamotaný do plodového vaku. Staré Kaštance nikdo nemusel říkat, co má dělat. Začala novorozené hříbě olizovat. Přitom co chvíli zvedala hlavu, rozhlížela se kolem a větřila.

Být sama, dávno se dá na útěk. Jenomže matka nemůže nechat dítě napospas dravcům.

Za sebou zaslechla pohyb. Instinktivně vykopla zadními.

Měla štěstí. Kopyta, tvrdá jako kámen, rozbila mladé vlčici čelist a prorazila lebku. Zvíře se z posledních sil doplazilo do křoví a zůstalo ležet.

Vyhladovělí vlci ze smečky je chvilku obcházeli. Pak si jeden z nich dodal odvahy a uškubl z dodělávající družky kus masa.

* * *

„Koně, Dobruno. Hledej koně.“

Vypadala jako nedopeřený vrabec, který příliš brzy vypadl z hnízda. Hubené stvoření s hlubokými rýhami kolem úst a myšími copánky mělo jen tenkou košilku a bylo bosé, ale zdálo se, že mu zima nevadí. Vedle holčičky seděl velký huňatý pes.

Oběma rukama svírala vědro a upřeně se dívala do vody. „Jakého koně? Všichni jsou v ohradě!“

Je černý jako havraní křídlo. Záda má široká jako stůl a kopyta jak talíře, ale krk je labutí a hlava ušlechtilá jako u zvířat ze Svaté země. Je silný jako severní vítr a mohutný jako skála, dextrarius, rytířský kůň, který unese jezdce v plné zbroji a měl by vítězit v poli i na turnajích.

Jenomže nevítězí. Hřebec musí mít srdce. Útočit bez milosti, zatnout žluté zuby do masa, bít kopyty a bez slitování šlapat po padlých.

A Renald takový není. Renald je dobrák. Mírný, ospalý obr, kterého by mohlo vést i dítě. Věčně zůstává za stádem pozadu a k říjným klisnám aby ho člověk postrkoval jak svatého Antonína. Můžete ho tlouct jako žito, ostruhami bodat – a hřebec se jen vyčítavě podívá a pokračuje dál rozvážným krokem. Pravda, v zápřahu sám práce za dva koně zastane. Ale co je to platné, když pod sedlem není k ničemu? Proto jej správce moravského markraběte prodával za slušnou cenu, a proto jej mohl koupit i zeman z Nemanic.

Avšak bylo by marné tohle všechno povídat Dobruně. Ona hřebce nikdy neviděla. Narodila se slepá jako štěně, s šesti prsty na nohou. Máti ji ani nestačila pochovat.

„Renalda. Není v ohradě. Je venku. Najdi ho!“

„Jsou dva,“ zadívalo se dítě do zamrzající vody. „Dva jsou venku. Pomoz jim!“ Děvčátko popotáhlo. „Udělej něco, Baško, nebo je ty bestie roztrhají na kusy!“

„Kde jsou?!“

„Daleko – až u křižovatky. Je tam tma a zima… Zorka tě zavede!“ Jednou rukou popadla chlupáče za obojek a přistrčila mu hlavu k vědru. „Běž, Zorko. Hledej!“

Pes zakňučel. Pak se váhavě vydal k bráně.

„A dost!“ Drobná Květka odstrčila pár zvědavců a zvedla Dobrunu do náručí. „Jdeme spát!“

„Kam to jedeme?“ Julián seděl na jednom z tažných valachů a v ruce neobratně svíral lehké lovecké kopí. „Vůbec se mi to nelíbí. Odkud ta holka ví, kde je ztracený kůň?“

„Nestarej se,“ zamračila se Baška. „Pes nás povede. Rychle!“

Sama si vzala jen pár pochodní. Vyhoupla se do sedla a nechala si od roztřeseného pasáka podat jednu zapálenou. Pak pobídla mohutné zvíře a vyjela z brány, následována druhým koněm. Pod košilí a svrchní sukní měla mužské nohavice. Podle burgundské módy to pravda nebylo – ale jen hlupák by o chladné noci mrznul.

Pustili se nocí za Zorkou. Měsíc zářil vysoko na obloze a odrážel se od bílého povrchu, jako by po kraji rozhodil hrst stříbra. Přesto se psisku z dvorce nechtělo. Vleklo se před nimi bílou cestou jako na popravu. Šedí zabijáci si smlsnou na psu stejně dobře jako na člověku.

* * *

Nebo na vlku. Z vlčice zbyla jen potrhaná kůže a pár kostí, o které se zbytek smečky serval.

Maso z vyhublého zvířete však jen podráždilo hlad. Vlci kroužili kolem klisny. Doráželi na ni, pokoušeli se ji oddělit od ležícího hříběte – avšak stará Kaštanka stála jako skála. Kdyby se dala do běhu, dávno by ji uštvali. Klidné chování matky smečku mátlo. Kdo nemá strach, může být nebezpečný.

V lepších časech by ji možná nechali být. Jenomže koncem zimy je příležitostí k lovu málo a vlků mnoho – dobrých třicet. Smečku obvykle tvoří menší počet zvířat. Teď se však spojilo několik skupin, aby společně líp čelily hladu. Až s jarem se ukáže, co všechno jim přes zimu zůstalo v chřtánech – a který poutník už nikdy nedojde do cíle.

Velký tmavý vlk potichu zavrčel. Byl to vůdce s useknutou špičkou ucha, hladový a zdivočelý pachem krve i přítomností cizích vlků. V šeru zahlédl, jak se ke kobyle ze strany blíží stín. Vyděšená klisna vykopla tím směrem, zasažený vlk zakvičel – a v té chvíli na obklíčené zvíře zaútočili další dva. Stará vlčice se vrhla kobyle po hrdle a loňský vlček se jí zakousl do slabin.

Vůdce se přikrčil. Pak se rozběhl, odrazil se a skočil strachem šílené matce na záda. Klisna zavrávorala, avšak zůstala stát. Dextrarius umírá vestoje.

* * *

Postupovali svižným, pravidelným klusem. Ano, ve stádu byla rychlejší zvířata. Pár mohutných tažných koní však nebyl špatnou volbou. Měli ostré okutí, vhodné do zmrzlého sněhu, byli spolehliví a na delší vzdálenost takřka stejně rychlí jako lehčí koně.

Pak zepředu zaslechli hluk boje. Zorka zastavil, ohlédl se a dívka mávla rukou. „Běž domů, strašpytle! Jedeme!“

Smrtka váhavě přikývla na souhlas. Bylo znát, že se na hřbetě koně necítí bůhvíjak jistě. Koně srovnali krok a těžkým cvalem vyrazili přes zasněženou pláň k lesíku.

„Musíme zůstat spolu!“ Baška svírala zapálenou pochodeň. Byla poslední, ale každý ví, že šelmy mají z ohně strach. „Pokud se nám je nepodaří rozehnat, bude zle!“

Statná zvířata před hradbou trní zaváhala. Baška navedla valacha mezi husté keře a odhodlaně jej pobídla vpřed. Čapka zůstala bůhvíkde, trnková větvička roztrhla dívce nohavici a jiná ji škrábla na tváři. Pak se před nimi zabělal sníh a vyjeli na nevelkou mýtinu.

V šeru rozeznala jen obrys koně. Z něj jako z podivného stromu viseli vlci, tesáky zaťaté do masa. A někde na zemi naříkalo vysokým hlasem hříbě.

Nezaváhala ani okamžik. Kůň jen zafuněl a ochotně se vrhl dopředu.

Mohutný valach moc krásy nepobral. I on byl z Martinova chovu. Avšak něco se nepovedlo a z pěkné tmavé matky se bůhvíproč narodil ošklivý, prokvetlý ryzák s nepravidelnou lysinou a pravou zadní nohou bílou. Zvíře s takovými znaky by se špatně prodávalo. A když mu pak na bílé spěnce vyrostla podivná masitá bulka velikosti husího vejce, bylo rozhodnuto. Zůstal ve dvoře jako vozník, kůň do zápřahu – avšak krev bojového oře se nezapřela.

Razil si mezi vlky cestu jako povodeň, lhostejný k vrčení i nářku pošlapaných. Pod ostře kovanými kopyty drtil maso a lámal kosti jako větvičky na podpal. S ušima staženýma k hlavě se zvedal na zadní, aby s ještě větší razancí dopadl na útočící bestie, a krok za krokem si klestil cestu ke Kaštance.

Panna v sedle se rozháněla pochodní na všechny strany. Vlci uskakovali a vzduch naplnil pach spálených chlupů. Obrovské zvíře s useknutým uchem se zuby zaťatými do krku staré klisny se však odehnat nenechalo. Musela mu přidržet louč u boku jako mučenému odsouzenci. Teprve když začala srst doutnat, pustilo nešťastnou klisnu a začalo se s kňučením válet po zemi.

Nakonec vlci ucouvli. Avšak bylo to Pyrrhovo vítězství. Smečka se stáhla sotva o pár kroků a uzavřela koně i Bašku do kruhu. Kaštanka krvácela z nesčetných ran, třásla se jako osika, oči měla zapadlé a vypadala, že každou chvíli padne. Novorozené hříbě leželo na studené zemi a ani se nepokoušelo vstát. Vyčerpaný ryzák byl splavený, jako by právě vylezl z rybníka, a mohutné plece pokrývala bílá pěna.

Dívka se svezla ze sedla. Měla by rozdělat oheň, ošetřit klisnu, zahřát hříbě…

Nejspíš přijdeme o oba. Kdo mohl tušit, že ta stařenka je březí? A kde je ten zatracený Julián?!

* * *

Během cesty stačil vystřízlivět. Schoulil se v sedle a zuby mu začaly drkotat – těžko říct, jestli chladem, vyčerpáním nebo strachem z věcí příštích. A varovný hlásek nepřestával dotírat.

Jsi hlupák, Juliáne! Děvče blýskne úsměvem – a ty se necháš vést do smrtelného nebezpečí jako volek na porážku. Bojuj, hrdino! Co na tom, že ses jezdit pořádně nenaučil a kopí nikdy v ruce nedržel?

Vlčí bestie tě slupnou, jen se oblíznou. Zmiz, dokud je čas – nemůžeš zachránit celý svět!

Juliánův valach poslušně následoval druha. Odhodlaně se vnořil do temného lesa a prodíral se houštím za vedoucím koněm. Najednou se však zarazil, zvedl hlavu a nastražil uši. Zvětřil vlky – a nejistý mladík jej nedokázal zadržet ani podpořit v cestě vpřed.

Poplašené zvíře se otočilo jako na obrtlíku a dalo se na útěk. Několika skoky se ocitlo venku z lesa a pádilo pryč.

Kde by si všimlo, že při útěku přišlo o jezdce! Juliána smetla ze sedla nízko rostlá větev jako nepohodlný hmyz. Při pádu si ošklivě narazil záda, kopí zapadlo někam do houští, a když si sáhl na obličej, ucítil lepkavé vlhko. Přes tvář se mu táhl hluboký šrám.

Pomalu se postavil. Musí pryč. Někam daleko, kde si nikdo nevzpomene na měch s medovinou a kus špeku, který nenechavé Smrtce zůstal v drápech, když všichni vyběhli na dvůr přivítat maškary. Půjde na jih kolem řeky. Do rána možná dojde někam k lidem a…

V té chvíli za ním něco zavrčelo. Mladík strnul, zaječel jako zajíc lapený do oka – a pak se rozběhl jako nikdy předtím. Nohy se bořily do navátého sněhu a z rány na tváři odkapávala do bílé záplavy krev.

* * *

Najednou několik vlků zavětřilo a rozběhlo se pryč, ven z lesa. Pak se nedaleko ozval nelidský výkřik.

Našli ho. Musel spadnout z koně. Vzal si masku Smrtky a možná tak předpověděl vlastní osud.

Pochodeň pomalu dohořívala. Dívka se bezradně rozhlédla. Tady nepomůže nikdo. Jedině Bůh – anebo ďábel!

V tom okamžiku zaslechla z dálky volání. Silný ryzák zaržál a cizí kůň mu odpověděl.

Smečky se zmocnila nejistota. Zvířata se neklidně rozhlížela. Větřila nebezpečí. Pak stará, téměř bílá vlčice ucouvla – a kruh obklíčení se najednou uvolnil. Vlci se začali vytrácet. Mizeli jako stíny v zimním lese a ani představa jisté kořisti je nedokázala zadržet.

Z pláně bylo slyšet hluk boje. Baška strhla plášť, rozprostřela vlněnou látku po zemi a překulila na ni prochladlé hříbě. Shodila i svrchní oděv a začala suknicí třít ztuhlé nohy s boulovatými koleny, mokrý hřbet a propadlé boky. I stará Kaštanka popošla k nim a znovu začala tvorečka olizovat. Krvácela z hlubokých ran, avšak zdálo se, že nic jiného než hříbě nevnímá.

„Rychle sem – tady jsou další!“ Houští znovu zapraskalo a na mýtinku se prodrali dva cizinci. Jeden svíral kopí a druhý pořádný obušek.

„To není vlk,“ ušklíbl se první. „To je laňka!“

„A pěkná!“ odstrčil jej druhý a zapíchl dlouhou zbraň násadou do sněhu. Přiskočil ke klečící dívce, jednou rukou ji chytil za vlasy a druhou stiskl přes košili pevná, kulatá ňadra. „Zachránil jsem tě, holubičko. Co ukázat trochu vděčnosti?“

Přikrčila se a napjala svaly jako zvíře před útokem. Zeman je jen o něco málo víc než sedlák. Ne, Baška nemá bílou pleť a jemné ruce urozených dívek. Jako nejstarší dcera bez bratrů a matky zastane na tvrzi největší díl práce. Těžké, nikdy nekončící práce, která zpevní svaly a naučí člověka, že si se vším musí poradit sám.

Nevykřikla o pomoc. Nesnažila se vytrhnout nebo bez účinku tlouci útočníka pěstmi do široké hrudi. Místo toho si dlaní přitiskla mužovu ruku do vlasů, aby s ní nemohl třást jako s kotětem – a překulila se přes rameno do strany.

Strhla jej dolů a vlastní vahou bolestivě přimáčkla k zemi. Košili však nepustil a vetché plátno se roztrhlo až k pasu. Bílé tělo zasvítilo nocí, jako by bylo z mramoru. Čert vezmi – rychle na nohy, dokud se darebák válí ve sněhu a kleje jako pohan. Kopnout škorní do boku a ještě jednou do břicha…

Poprvé zasáhla, avšak podruhé po ní cizinec chňapl. Zachytil dívčin kotník a odhodil ji nazad – přímo kumpánovi do náruče.

„Žádná laňka – pořádná dračice!“ zachechtal se druhý. „Takové mám rád! “

Dlaň v kožené rukavici zastudila Bašku na hrudi. Tentokrát se výkřiku neubránila.

Loktem pod žebra a do slabin, a když se zlomí v pase, přidat jednu pořádnou pěstí pod čelist…

Jenomže tohle nebyli chasníci z dědiny. Vrhli se na ni znovu, touhu vybičovanou do krajnosti. Kde se chlapům uprostřed mrazivé noci poštěstí najít tak pěknou samičku, kterou nikdo nehlídá? Povalili ji na zem, jeden přiklekl ruce a druhý začal vyhrnovat košili. Však panenky neubude! Jistě, za násilí na ženě je šibenice. Avšak kam půjde žalovat v téhle pustině? A kdo jí uvěří, že o masopustní noci neroztáhla nohy sama?

Vztek jí dodal sílu. Naposledy se pokusila vzepřít, bojovat… Marně.

A pak najednou ucítila, jak stisk cizích útočníků povoluje.

„Zatraceně, co to je?“ Hlas, zvyklý poroučet, doslova přimrazil násilníky na místě – a bič, spletený z býčích žil, jim švihl po zádech jako neposlušným psům. „Zmizte odtud!“

Hrabali se na nohy, tváře ještě rudé vzrušením. „Dej pozor, pane! Je pěkně divoká!“

Příchozí, statný muž v kroužkové zbroji doplněné plechovými chrániči loktů a koženou, plíšky pobitou brigantinou, se znovu rozpřáhl karabáčem. „Nerozuměli jste?“

Vytratili se jako pára nad hrncem. Cizí válečník se sklonil k dívce. „Jsou jako smečka,“ promluvil hlubokým, hrdelním hlasem. „Zvol si sama. Buď oni všichni – nebo já.“

Vytřeštila oči. „To… to přece nemůžeš!“

„Můžu,“ přikryl Bašce ústa dlaní. „Nic neříkej. Podrobíš se – a já tě pak možná nechám jít.“

Shodil plášť a přitlačil vzpírající se děvče na zem. Pak si rozepnul pás a sundal přilbu. Světlo měsíce dopadlo na válečníkův obličej.

A dívka vykřikla hrůzou. Tvář byla znetvořena hlubokými spáleninami. Jedno oko chybělo úplně – a druhé ve tmě svítilo jako oko samotného ďábla.

* * *

„Zatracená práce! To nemohl chvilku počkat?“

„Mlč, hlavo skopová! Napřed pán, potom kmán! Však na nás dojde. A kdyby ne, za stříbrňák ti vyhrne sukně každá ženská v dědině. Sloužit v družině pana Chvala je čest. Nepostavím se proti němu kvůli zablešené holce!“

Julián se zvedl na kolena. Tělo měl samý šrám a záda bolela při každém pohybu. Ale přežil. Sláva Bohu na výsostech! Jen On sem mohl přivést houf ozbrojenců, kteří si s vlky dokázali poradit! Sedm šedých bestií leží ve sněhu zabitých – a tmavý vůdce s useknutým uchem a připáleným bokem čeká s přeraženými hnáty, jaký osud mu lidská smečka uchystá.

Cizí bojovníci pobili dravce v poslední chvíli. Zachránili Juliána i děvče. Anebo ne?

Tmu proťal výkřik.

Ten chlap v brigantýně a korintské přilbě, která kryje takřka celý obličej, si za pomoc nechá tvrdě zaplatit. A když ne po dobrém, půjde to po zlém.

A já se do toho nebudu plést. Když se mu postavím v boji, jako bych si vykopal hrob! Co je mi po nějaké Bašce? Hříchů mám na svědomí tolik, že jeden navíc se v nich snadno ztratí.

Jenomže krást, kde nepochybí, není jako otočit se zády k panně v nesnázích. To by žádný rytíř neudělal!

Ten cizí násilník je také rytíř. Nosí meč a jede pod praporcem, třebaže se znak v té tmě nedá pořádně rozeznat. Určitě byl pasovaný. Možná bych mohl…

Mladík zaťal zuby do rtů. Pak se zhluboka nadechl – a školeným hlasem spustil:

„Přísahám při svatém Jiří, že budu věrně a spolehlivě svému pánu sloužit, čestně a spravedlivě jednat, vdovy a sirotky chránit, za křesťanskou víru a církev statečně bojovat, slabým a nemocným nezištně pomáhat.“

Slova zazněla chladnou nocí jako modlitba spravedlivého. Juliánovi se roztřásly nohy. Avšak hlas zůstal pevný. „Sám štědrý budu bohatstvím opovrhovat, panny a paní v úctě chovat a s nasazením vlastního života je ochraňovat!“ Prodral se houštím až na mýtinku. „Přísahal jsi, pane. Nemůžeš si vzít urozenou dívku násilím! Nech ji odejít!“

„Smrti?“ Cizinec sebou trhl. Podivný hlas pronikal rudým závojem chtíče jako chladné železo masem. „Jsi tady – a dokonce máš odvahu mi připomínat přísahu! Kdes byla, když jsem tě v bolestech volal? Kde ses schovávala, když jsem tě s tváří netvora marně hledal? Táhni ke všem čertům – už o tě nestojím!“

Smrti? Mladík se otřásl, jako by se jej dotkla samotná kmotřička s kosou. No jistě! Mám tmavý hábit, uhlem nalíčené oči a bledou zakrvácenou tvář s maskou z mouky a mléka. Kdybych se viděl, sám sebe bych se vyděsil! Maska však má i jisté výhody. Skryje úlek, strach i znechucení. A to je dobře. Ten chlap vypadá, jako by právě vylezl z pekelné brány!

„Nejsem Smrt,“ řekl pomalu Julián. „Je masopust a já se za ni jen převlékl. Patřím k bratrstvu svatého Františka a doprovázím urozenou pannu —“

„Tohle že je urozená panna?“ Slova šlehla hůř než karabáč z býčích žil. Muž pomalu vstal, ruka mu sjela k jilci meče – a Julián si uvědomil nepříjemnou pravdu. Cizí válečník byl o hlavu vyšší a o polovinu širší než on. Jestli dojde na rány, bude zle. „Děláš si blázny? Co se tu stalo?“

„Vlci zaútočili na koně. Vyjeli jsme z tvrze a snažili se je ochránit!“

„Tlachy – mluv pravdu!“ Bojovník v mžiku vytáhl meč a opřel špičku o mladíkovu hruď. Julián ucouvl a zvedl ruce.

I Baška se pokusila vstát. Oči měla vytřeštěné, koutek roztržený a přes bílá ňadra se táhlo několik rudých pruhů od cizincova biče. V měsíčním světle vypadala jako jedna z dávných křesťanských mučednic, svatá a přitom přímo vyzývající ke sladkému hříchu.

Mladý mnich naprázdno polkl. Zatracená práce! Huso hloupá, schovej ty kozy – jestli se na tebe podívá, můžu být výmluvný jak samotný Jan Zlatoústý a nebude to nic platné!

Přesto se nevzdal. „Musíš mi věřit, pane. Jsem Julián. A ona… ona je Barbora ze Skály,“ vzpomněl si konečně. Dvěma prsty se pokusil odsunout meč a nenápadně se stáhnout dozadu. „Všichni byli opilí. Musela jet. Nikdo jiný na tvrzi nezůstal!“

„Barbora ze Skály je malá holka. Lžeš, bastarde – já ti ukážu!“ Válečník se navyklým pohybem rozpřáhl. A v té chvíli se mu na pravici pověsila dívka.

„Nech ho být! Mluví pravdu!“

„To není možné!“ Muž zaváhal. „Ty nemůžeš být ona!“ Znovu pohlédl na zbitou Bašku – a najednou se mu z tváře vytratila divokost.

„Ďábel mě ošálil,“ zamračil se a odvrátil zrak. „Deset let jsem pryč z domova. Bylas děcko, když jsem odjížděl. Odpusť, panno – při všech svatých, tohle jsem nechtěl! Jsi tak statečná… Doprovodím tě domů a postarám se o tebe!“

* * *

Stála na strážní vížce a dívala se za odjíždějícím oddílem. K ránu se vítr otočil a z jižní strany přivál šedé mraky. Z nebe začaly padat ostré ledové krupky. Usazovaly se jezdcům na pláštích a koním v hřívě jako malé drahokamy.

Chval ze Stráže. Nejlepší rytíř v kraji. Jak se jen mohl takhle změnit?

Pravda, co ztratil na kráse, získal na vážnosti. Chlapi mu naslouchali jako dobří křesťané evangeliu. Starou Kaštanku uvázali na jeho pokyn mezi dva silné koně, aby cestou nepadla, apatické hříbě přehodili přes sedlo dívčina valacha a Bašku vysadili za Juliána. Tentokrát seděla na koni bokem jako pravá dáma. Svrchní sukně skryla roztrženou košili a Chvalův plášť byl cítit po kouři a koních, ale hřál.

Naložili i ubité vlky. Pěkné zimní kožešiny by byla škoda.

„Málem tě zabili. Řekni slovo, panno, a pověsím ho na rozcestí pro výstrahu ostatním,“ ukázal nakonec pán ze Stráže na černého vůdce. Kolem zmrzačeného vlka se shromáždili muži. Dráždili poraněné zvíře holemi a smáli se, když po nich v bezmocném vzteku chňapalo. Pan Chval se však k zábavě nepřipojil a dívka za to byla ráda.

„Vlk nemá rozum jako člověk,“ řekla pevně. „Když má zemřít, ať zemře rychle.“

Jednooký rytíř vzal od sedla kopí. Družiníci se rozestoupili – a on jedinou ranou probil divoké šelmě srdce. „Budeš mít na zimu kožich jako samotná královna, panno. Pojedeme – je čas!“

Vyskočil na statného hnědáka, a nasadil si přilbu. Znetvořená tvář přitahovala oči, ale ze zkušenosti věděl, že lidé si dřív nebo později zvyknou.

I ona by si mohla zvyknout.

Vydali se ke Skalám. Průvod ozbrojenců se táhl jako had. Vezli zásoby a spoustu vzácného zboží na soumarech. Pan Chval se domů vracel bohatý.

„Pamatuješ?“ Chvalův hnědák se zařadil po bok Juliánova koně. „Dalas mi jablka a šátek, abych si jej při turnaji mohl vázat na rukáv a ve Svaté zemi si měl čím otírat čelo. V Jeruzalémě jsem nikdy nebyl. Ale šátek mám pořád.“

Přikývla a bezděky se zachvěla. Jak by mohla zapomenout!

Nebylo jí ani deset. Ten den si oblékla obyčejnou košili, několikrát přešívané matčiny šaty a náhrdelník z šípků. A on přijel na tvrz, aby si odvedl nového koně. Chystal se po boku otce do světa sloužit králi.

Jak mu záviděla! V jasném podzimním dni vypadal jak svatý Michal, mladý, silný a krásný, jak by právě vyjel z Písně o Rolandovi.

A tehdy se v ní poprvé probudila žena. Vyběhla na sad, rychle natrhala košík jablek a stáhla z vyšívacího kruhu skoro hotový šátek. Byl, pravda, z obyčejného lnu a výšivka jen vzdáleně připomínala zamýšlenou růži. On si jej však schoval do záňadří jako největší poklad.

„Přijedeš brzo?“ ujistila se ještě.

„Určitě,“ slíbil lehkovážně. „Zatím zkus trochu vyrůst. Otec říkal, že až se vrátím, měl bych pomýšlet na ženitbu.“

„Tak dobře,“ řekla. „Počkám na tebe.“

Zvedl ji do vzduchu jako pírko a zatočil se s dívenkou po nádvoří. Mohl to udělat – vždyť byla ještě dítě! A kdo ví, kam je zavede budoucnost.

Když se pak večer svěřila matce, pohladila ji po vlasech. „Stráž je pěkná tvrz a on nejstarší syn. Modli se ke svaté Panně, ať ho v bojích ochrání. Možná si pro tebe Chval jednoho dne opravdu přijede.“

A teď byl tady. Po deseti letech.

Neodvažovala se zeptat, kde přišel ke strašnému zranění. Dávná vzpomínka léty pomalu bledla, až se stala neskutečným snem – který se právě změnil v noční můru. Co když bude vyžadovat splnění dětského slibu?

Místo přítele zrůdu zřím, namísto lásky přišel stín.

Do tvrze dorazili nad ránem. Bránu nikdo nezavřel, pár potrefených dosud chrápalo porůznu na nádvoří, ale Maria s Květkou už stačily rozdělat oheň v kuchyni. Přinesly Chvalovým družiníkům ohřáté pivo a chleba, který zůstal ze včerejška.

Vyčerpanou klisnu s hříbětem ukryli do stodoly plné loňské slámy. Baška jí sama donesla posilující nápoj z otrub a trochy rozmačkaného ovsa, ale mnoho nadějí staré Kaštance nedávala. Ani hříbě nevypadalo dobře – když po chvíli přišli, aby matce ošetřili rány, vůbec nezvedlo hlavu.

Chval však nevypadal jako člověk, který se snadno vzdává. „Postavíme ho. Musí se napít.“ Zdálo se, že vůbec neuvažuje o tom, že by mohl zasednout do síně k pohoštění, nebo dokonce pokračovat v cestě domů. Nebyl to právě pomocník, jakého by si představovala – jenomže nikoho jiného k ruce neměla.

Společně podvlékli ruce pod nešťastného hřebečka a dostrkali ho k matce. Museli ho držet a podpírat těžkou hlavu, ale nakonec se mu podařilo najít životadárný zdroj a vypít trochu mleziva. Jako zázrakem vyvázl jen s několika šrámy, a když ho položili zpět do slámy, usnul zaslouženým spánkem.

„Když zůstane naživu, matka si poradí. Když ne, půjde za ním,“ zhodnotil situaci válečník. Z váčku u pasu vytáhl jehlu a nožem uřízl klisně z ocasu pár žíní. „Ty nejhorší rány zkusím zašít. Udržuj je čisté a natírej medem a pryskyřicí.“

Pracoval dovedně a rychle. V šeru stodoly si všimla, že mu oheň zjizvil i ruce, ale pohyblivost prstů naštěstí neovlivnil. Klisna snášela nepříjemné ošetření bez odporu. Byla příliš vyčerpaná, anebo pochopila, že se jí snaží pomoci?

Když skončil, znovu hříbě zvedli. „Musí pít co nejčastěji. Když vytrváš, zítra se možná postaví na nohy sám.“

Vrzly dveře a do stodoly vešla dívenka v košili. Jednou rukou se držela psa za obojek a v druhé nesla misku s rozmíchanou kaší. „To je pro Kaštanku na rány. Trochu ohřáté, ale ne horké. A voní jako les za poledne.“ Pak se na okamžik zastavila. „Baško – kdo to je?“

Rychle odvrátil tvář. Když dítě vyděsí, mohlo by rozbít misku s léčivou směsí.

A v té chvíli ucítil na dlani dotek. Děvčátko se několika rychlými krůčky dostalo až k němu. Nevypadalo vystrašeně. „Pomohl jsi Kaštance. Jsi hodný. I Zorka říká, že jsi hodný.“ Chlupatý pes si způsobně sedl a zavrtěl ocasem, až se sláma rozlétla. Dívenka přejela dlaní po kůži brigantýny, prozkoumala rukáv kroužkové košile a natáhla ruce. „Zvedneš mě?“

Byla lehounká jako peříčko. „Vrabci si na střeše štěbetali, že přijel Chval ze Stráže. Jsi to ty?“

„Ano.“

„Musím tě vidět. Neboj – nebude to bolet.“ Položila dlaň na zmrzačený obličej a lehce po něm hmatala konečky prstů. „Oheň jasnější než slunce, bolest větší než širé moře. Jen kousek radosti chybí.“ Oči, bledé jako dva kousky zmrzlé oblohy, se dívaly někam mimo svět. „Neměj strach, rytíři. Není ztracená napořád. Ona se najde, uvidíš!“

„Dobruno!“ Baška se zamračila. „Nech hosta! Co kdybys raději zavolala Metoda? Budu potřebovat, aby mi pomohl s Kaštankou!“

„Vím, kde je,“ řekla holčička čistým, křišťálovým hlasem. „Spí u ohrady.“

„Tak ho běž vzbudit!“

„Toho nikdo nevzbudí.“ Dívenka se zachvěla a rychle se přitiskla k jednookému bojovníkovi. „Napil se víc, než snesl, oheň nerozdělal a usnul na mrazu jako špalek. Smrtka šla kolem a vzala ho rovnou do nebe.“

Měla pravdu. Když se vraceli do tvrze, našli starého pasáka sedět u sloupku ohrady. Oči měl otevřené, vedle sebe nedopitou misku s pivem a ve tváři věčný mír.

Musí jej nechat odnést do čeledníku. S pohřbem počkají, až mráz trochu povolí.

„Vyřiď otci pozdravení,“ loučil se Chval. Na Stráž jim zbývalo ze Skal sotva patnáct mil. Do večera budou doma. „Rád bych si s ním něco projednal. O neděli se uvidíme na mši.“

Kamenný kostelík stál na malém návrší na hranici panství a tři rody jej využívaly společně. Jenomže pan Zdeněk, rytíř ze Zálesí, měl na tvrzi vlastního kaplana a v kostele se ukázal jen o svátcích. Na Stráži už léta místo pána vládl správce. A zeman Martin nebyl od smrti ženy příliš horlivým křesťanem. Když stařičký kněz odešel loni v létě na pravdu Boží, poslal vzkázání do Olomouce na biskupství, ale dál se o náhradu nestaral. Přes zimu se kostelu propadla střecha a na opuštěné faře živořil jen párek staříků – babka, která pamatovala mladého krále Jana, a děda, který si už nepamatoval vůbec nic.

„Na mši budeš muset na Bystřici, pane,“ řekla s tichým zadostiučiněním. „Otec Benedikt je po smrti a nového kněze neposlali.“ Neuvidíme se. O neděli ani jindy. A plakat pro to nebudu.

„Nemáme kněze?“ Jednooký rytíř se zamračil. Král Karel jej v milosti propustil, erb mu polepšil a zlatem věrnou službu odměnil. Mnozí znetvořenému válečníkovi záviděli. Kdyby se doslechli, že nemá na panství duchovního a ve víře je liknavý, mohlo by to mít neblahé následky. Musí se postarat o nápravu – a hned!

„A co ten bratr františkán? Komu patří?“

Dívka pokrčila rameny. „Přišel včera. Nevím, odkud je a komu slouží.“

„Dobře. Najděte ho a přiveďte sem!“

Netrvalo to dlouho. Mladík, který stanul před rytířem, měl kutnu uválenou, jako by ho vytáhli z kupky sena, a šrám na skráni zašitý jemnými stehy. Oči však byly modré jako plášť Panny Marie a kudrnaté plavé vlasy s dávno zarostlou tonzurou tvořily kolem pravidelného, hladce oholeného obličeje zářící aureolu.

Dva andělé, uvědomila si Baška. Jeden Boží – a druhý ďáblův, kterému shořela křídla i tvář.

„Jsi vysvěcený?“ neztrácel čas válečník.

„Dominus vobiscum. Jsem Julián ze společenství bratří svatého Františka. Zasáhla nás černá smrt a já jako jediný přežil,“ promluvil krásný mnich příjemným, kultivovaným hlasem. „Putuji od města k městu a modlím se, aby —“

„Chci vědět, jestli jsi přijal svěcení.“ Jednooký démon si mladíka přísně změřil, a ten vyhrkl: „Jistě, pane.“

„Kde to bylo?“

„V Magdeburgu,“ řekl rychle Julián. „Bůh s tebou, pane. Nejvyšší čas, abych se bral dál.“

„Tvá cesta skončila. Půjdeš za kněze ke svatému Vavřinci.“ Chval přejel pohledem dívčiny spravované šaty a přivřel jediné oko. „K faře patří pole a velká zahrada. Pro začátek se postarám, abys měl co jíst, a dám dost stříbra, abys uvedl kostel do pořádku.“

„To nepůjde, pane. Svatý František přikázal, že musíme žít v chudobě.“

„V tom ti nikdo bránit nebude. Avšak lidé na mé půdě nemohou žít jako zvířata. Potřebují tě, abys sloužil mše, křtil děti, oddával a provázel ke hrobu. Kněží je po moru málo. Nemůžeš nechat ty dobré duše bez pastýře. A pokud se pokusíš zběhnout, najdu si tě.“

„Nemůžeš mi rozkazovat, pane!“ pokusil se protestovat Julián. „Podléhám církevní autoritě!“

„Dobře. Vydáš se do Olomouce k biskupovi s pokornou prosbou, aby tě k nám jmenoval.“

„Velmi správné rozhodnutí, vznešený pane! Ctihodný biskup bude potěšen.“

„Doprovodí tě tři ozbrojenci, aby tě cestou náhodou nenapadlo prásknout do bot.“

Mladík se smířlivě pousmál. „Cesta v zimě zabere čas. Raději se pustím do práce okamžitě.“

„Ti tři s tebou na faře pro začátek zůstanou. Nejsou žádní beránci, ale poslechnou, co nařídím. Ohlídají tě před nebezpečím. A pokud se pokusíš utéct, přivlečou tě na provaze zpátky a seřežou bičem hůř než Římani Krista Pána.“

Juliánovi se v očích blýskl vzdor, ale pak pokorně sklonil hlavu. „Jak poroučíš, pane.“

„A ještě něco. Jsi kněz. Pokud zjistím, že kradeš, chrápeš do oběda, místo čtení v Písmu se věnuješ chlastu anebo pošilháváš po ženských, skončíš jako svatý Vavřinec!“

Upečený do křupava na železném roštu. Milý chlapík, tenhle Chval.

Co naplat. Budu kněz. Aspoň pár měsíců, než cesty oschnou a pozornost dobrého pána poleví.

„Vkládám svůj život do rukou našeho Pána,“ sepjal Julián pokorně ruce. Pak se usmál jako cherubín, mrkl na Bašku a naznačil znamení kříže. „Bůh ti žehnej, synu.“

Pan Chval se zamračil. Nemohl se zbavit dojmu, že se mu ten zatracený fráteřík vysmívá. Nejraději by mu za požehnání zaplatil karabáčem na záda. Jenomže to dost dobře nešlo.

Mrzutě se pokřižoval, odložil zlost na později a obrátil se k plavovlasé dívce. „Slyšel jsem, že se vám ztratil hřebec. Vyšlu pět mužů, ať ho hledají. Určitě se nedostal daleko.“

„Děkuji ti,“ přinutila se k úsměvu. „Za všechno.“

Zvedl ruku na pozdrav a pobídl hnědáka vpřed. Průvod se rozjel a padající sníh za ním pomalu zahlazoval stopy.

Metod po smrti, klisna s hříbětem napůl mrtvá, Tlapka od vlka potrhaný, hřebec ztracený… Čert aby vzal masopust!

Baška vyšla po příkrých, kluzkých schodech na strážní vížku. Oheň v železném koši dávno dohořel. Vítr lomcoval dřevěnými okenicemi, otevřená brána zívala do kraje jako šenkýřka po probdělé noci a Skály, které dnes zase hlídal jen Pánbůh a pes Zorka, se pomalu probouzely do chladného zimního dne. Masopust skončil a čtyřicet dnů do Velikonoc se zdálo být dlouhých jako věčnost.

Na mostě se Chval ještě otočil. Rychle odskočila dozadu. Ne, určitě ji nemohl vidět!

„Máváš ženichovi, sestřičko?“ Hlas, líný a táhlý jako med za poledne, se rozlehl opuštěnou věží. Tmavá krasavice s plnými rty a kousky sena ve vlasech se protáhla úzkým vchodem dovnitř. Byla jen v košili a šněrování u krku si ani nestačila zavázat.

„Není můj ženich!“ řekla Baška zprudka. „Kdes byla celou dobu?“

„Opravdu to chceš vědět?“ protáhla se černovláska. Vypadala jako toulavá kočka, když se po noci plné hříchu vrátí domů k plné misce. „Řeknu ti, Baško – ten nový páter je krásný jak anděl. A otčenáš se umí modlit zepředu i odzadu, až na střeše poskakují šindele!“

Plavá dívka se zamračila. „Aneško – ty jsi svedla kněze?“

„Julián a kněz? To určitě! Pravda, je vzdělaný a ruce má jemné jako princeznička. Ale ví velice dobře, jak učinit ženu šťastnou. A takové vědomosti v klášterním skriptoriu nenajdeš!“

„Skvělé! Až to otec zjistí… “

„Nic nezjistí! Spí jako dřevo a před obědem se nevzbudí.“

„Měly bychom si s ním promluvit. Kdyby ten ďábel ze Stráže chtěl, mohl obsadit tvrz a —“

„… sebrat z prázdných truhlic stříbro, sníst z vymetené spíže zásoby, odvést dávno prodaný dobytek a připravit mě o věneček, který už předloni uplaval po vodě! Jenomže nic z toho neudělal. Chce tebe, sestřičko. Když se na tě podívá, hoří jak hranice o Janu a chtíč mu kouká z očí! Vlastně z oka,“ vyprskla Aneška.

„Meleš hlouposti!“ Baška se snažila vypadat přísně, ale v koutcích úst jí cukalo.

„Já vím!“ Snědá kráska se zatočila, až vybledlá košile zvířila prach. „Když se ti nelíbí, dáme ho Marii. Dovedeš si představit, jak se jí se vztyčenou zástavou dobývá pod sukně a ona se při tom modlí otčenáš a bije se v prsa? Anebo může počkat na Dobrunu. Celou dobu se ho držela za ruku jak rodného bratra. Viděla jsem vás ze seníku.“

Dívka znovu mohutně zívla a postrčila Bašku ke dveřím. „Pojď dolů. Měla by ses trochu vyspat a já taky. Zapomeň na Chvala. Ať si ho vezme třeba sám rohatý! Ale k Dobruně by se hodil dobře. On je netvor, ona slepá jak kotě – lepší nevěstu by ve světě nenašel!“

* * *

„Děvče.“

Zasténala a otočila se tváří ke stěně. To není možné! Udělala přece všechno! Kolik svící shořelo před dřevěnou sochou Bohorodičky, kolik dnů se mořila s výšivkou oltářního ubrusu ke svatému Vavřinci, kolik nocí strávila na kolenou před křížem… a teď zase děvče?

„Kdo to řekne pánovi?“ zašeptala stará Elška. Stála vedle lože, bledá stejně jako nešťastná matka. Pošesté pomáhala statečné paní ze Skály. Pošesté odtáhly lůžko od zdi, aby k hlavám rodičky mohla přijít Panna Maria, pošesté držela v dlaních chvějící se ruce, aby trpící ženě dodala sílu, pošesté s ní prošla celou tu kalvárii bolesti – a pošesté zvedla ze zakrváceného prostěradla děvčátko.

„Já mu to řeknu,“ ozvalo se ode dveří. Dívenka, sotva desetiletá, tam stála už hodnou chvíli. Žádná z žen, zaměstnaných těžkým porodem, si jí nevšimla.

„Baško! Co tady děláš?“ Babka se zamračila. Jistě, za dva roky bude děvče dospělé a může se podle zákona vdát. Ale jen málokterý ženich by šel do lože s dvanáctiletou. A nač děsit dítě utrpením, které přisoudil ženám křesťanský Bůh?

„Slyšela jsem maminku křičet. Vzbudila jsem se,“ nedala se Baška. „Co jste s ní udělaly?“

„Nic, ty hloupá! Narodila se ti sestřička!“

Děvčátko udělalo pár kroků dovnitř. „Pánbůh požehnej. A je živá? Vždyť vůbec nepláče!“

Měla pravdu. Novorozeně bylo tiché jak pěna na vodě. Zemanka porodila podvakrát mrtvé dítě. Třeba ta maličká nepřežije. A možná by to tak bylo lepší.

„Pomněnky modré jsou, jasmín je bílý, daleko za vodou čeká mne milý,“ zazpívala Baška. „Vstávej, sestřičko! Až si pro mě přijede pan Chval, musíš při mně stát a na mé svatbě tancovat!“

Opatrně se dotkla zakrváceného tělíčka, které nestačili ani vykoupat. Děťátko zamávalo drobnýma ručkama, otevřelo oči – a vydalo zvláštní, klokotavý zvuk.

„Směje se!“ vyhrkla Baška. „Půjdu to říct tatínkovi!“

Zemanka neodpověděla. Sotva vnímala, jak ji ženy omývají, jak jí kolem boků a mezi nohama ovinují pás z plátna a shrnují ušpiněné pokrývky.

„Spi, moje milá,“ pohladila ji po zpocených vlasech stará Elška. „Dobrá Matka pomůže.“

* * *

„Naučí se jezdit na koni lepší než svatý Jiří! A bude se mnou chodit na lov. A na turnaji v Olomouci vypráší kožich všem těm nafintěným hejskům v parádních zbrojích!“

Čtveřice ozbrojenců pozvedla korbele. Dnes se panu Martinovi narodí syn!

Vtom vrzly dveře. Průvan roztančil plameny pochodní a dovnitř vtančila Baška.

„Mám sestřičku!“ volala radostně. „A vůbec nepláče, jenom se směje!“

Pan Martin zůstal, jako když do něj hrom uhodí. „Holka?!“ pronesl nevěřícně. „Další holka? Zač mne Bůh trestá? Kdybych to věděl, nikdy jsem si tu zatracenou ženskou nevzal!“

Vyskočil, zařval jako tur – a o dveře se roztříštil těžký kameninový korbel. Baška jen taktak stačila uskočit. Nevěřícně si otce změřila. Proč se tak hněvá?

„Napij se, pane,“ přistrčil zemanovi jeden z mužů plný džbán. „Spláchni tu hořkost.“ Pan Martin hrábl po pivu a ozbrojenec mrkl na Bašku. „Běž spát. Zítra bude v pořádku.“

Dívenka se potichu vytratila. Vrátila se do jizby, kterou sdílela se dvěma mladšími sestrami, ale dlouho nemohla usnout.

Vždycky chtěla být dospělá. Vzít si Chvala ze Stráže a žít s ním šťastně až do smrti.

Jenomže svět se dnešní noci změnil. Najednou nebylo kam spěchat.

O krvi, bolesti a zlobě se v písních potulných truvérů nezpívalo.

* * *

Slyšela všechno. Řev Martina, pána na Skále a jejího chotě před Bohem i lidmi, nešlo přeslechnout. Okenice byla otevřená a zvenku vonělo seno a plané růže.

Bude se jmenovat Květoslava. Alespoň jméno ať má krásné, když ji otec přivítal kletbami.

Tohle není spravedlivé. Jako by mohla za to, že z ní vyšlo další děvče!

Paní zavřela oči. K čertu s Bohem! Nepomohl – on ani svatá Panna! Možná přišel čas požádat o pomoc někoho mocnějšího.

II.

„Už se říjí čtyři. Břízka, Lipina, Pipa – a Albína.“

„Albína?“

„Myslím, že ano.“ Pan Martin, statný pětačtyřicátník s vodnatýma modrýma očima, prošedivělými vlasy a vousy, které nutně potřebovaly zastřihnout, se opřel o chatrnou ohradu. V obyčejné režné tunice, napnuté kolem pasu, připomínal spíš sedláka než rytíře. Ramena měl však široká, silnýma rukama by mohl lámat skály a stádo v ohradě sledoval pohledem člověka, který se v koních vyzná přinejmenším jako jeho svatý patron. Zablácená zvířata se strkala kolem jeslí s posledním senem. Sníh pomalu tál a jižní stráně už byly holé. „Vypadá zamyšleně, nemyslíš?“

Baška se pátravě zahleděla na hubenou klisnu. Stála stranou od ostatních, ocas jí trochu odstával a opravdu vypadala zadumaně.

Koupili ji lacino před pár lety v Olomouci. Drobná, bystrá kobylka měla štičí hlavu, hubený krk, strmou plec, zadek šlachovitý jako stará jeptiška – a k tomu zvláštní, šedavě bílou srst.

Pro tu barvu musel pan Martin nejdřív smlouvat. Bílý kůň je kůň pro krále. Má velkou cenu. Ale ne když má silný kašel, z nozder mu teče hnis a vypadá, že nedožije zítřka. Nakonec si s kupcem odněkud ze Slezska plácli. A po měsíci díky medu, divizně, jitroceli, psímu sádlu a přímluvě svatého Isidora začala Albína běhat se stádem, jako by k němu patřila odjakživa.

A dobře si zapamatovala, kdo jí pomohl. Když se stádo toulalo venku, stačilo z vížky zavolat jen hodně nahlas Albíno, domů! – a ona přivedla ostatní koně až k bráně Skal.

Vykrmit se ji nepodařilo a hříbě od ní dobrý zeman zatím neviděl. Na cesty si však člověk nemohl přát lepšího koně. Spolehlivá a neobyčejně vytrvalá klisna měla kopyta tvrdá jako kámen. Nepotřebovala podkovy a za den dokázala urazit padesát mil jako nic.

„Je to tak. Zatracený hřebec – kam se jen mohl podít?“

Ta otázka visela nad tvrzí jako Damoklův meč. Renald se ani po měsíci neobjevil a nikdo o něm neslyšel. Chvalovi družiníci i pan Martin sám projeli kraj křížem krážem, ptali se po šencích i po dědinách, ale po vraném hřebci jako by se slehla zem. Roztahané kosti mohly, pravda, ležet někde v lese pod sněhem. S koňskou lebkou si ani vlčí čelisti neporadí.

Možná se objeví, až slunce rozpustí poslední zbytky bílé nadílky. A možná by to tak bylo lepší. Člověk by měl jistotu. Není nic horšího než se užírat lichým podezřením.

Protože koně mohl někdo odvést úmyslně. Vzácný flanderský vraník, mírný jako ovečka, by za kousek chleba nebo scvrklé jablko šel klidně na kraj světa. A každý z dědiny věděl, jak se na Skalách slaví masopust. Kdyby zloděj chtěl, klidně by ukradl tvrz, koně i samotného zemana! Co když se některý sedlák v opilosti prořekl anebo za pár stříbrňáků duši zaprodal a o snadno dostupné kořisti koněběrkům pověděl?

Vycvičený dextrarius má hodnotu dvaceti kop grošů. Za Renalda zaplatil pan Martin polovinu, ale i tak se vyplatilo riskovat – a hoňte zloděje, který je dávno pryč!

Anebo to vůbec nemusel být zloděj. Hřebec z dobrého chovu měl být nadějí, že se Skalám znovu začne dařit. Letos se po něm narodí první hříbata. Za rok nebo dva je pan Martin prodá za dobrou cenu. Poplatí dluhy, přikoupí pozemky, nastřádá děvčatům na věno a provdá je. Ale když teď nadějný plemeník zmizí, možná bude pan Martin muset Skály za pár let pod cenou prodat. A kterýkoliv ze sousedů byl dost bohatý, aby po takovém soustu lačně sáhl.

Třeba pan Chval. Poslal muže, aby prohledali celý kraj. A když hřebce šťastnou náhodou našli, možná se mu v hlavě začal rodit plán, jak cizí rod oslabit a vlastní posílit.

„Už se tím netrap. Možná jsme měli víc štěstí než rozumu,“ přeťal dívce nit myšlenek pan Martin. „Kdo ví, kde kůň nakonec skončil. Tlapka tady o masopustní noci prý viděl nějakého cizokrajného draka!“

„On měl draka. V palici,“ mávla rukou plavovlasá dívka. „A jestli ho navíc i viděl, musel to být opravdu pořádný drak!“

Neznělo to hněvivě. Každý ví, že od té doby seká Tlapka dobrotu. Spí na půdičce nad stájemi, jí ze společné mísy a Baška mu našla starou tuniku po otci. Pomáhá u koní i dobytka, spravil postroje a připravil nářadí na jarní práce. A když se mu podařilo zprovoznit žebřiňák se zlomenou nápravou, uznal i pan Martin, že takový chlapík se na tvrzi vyplatí.

„Nedá se nic dělat. Zajedu do Zálesí.“ Zeman se narovnal, až mu v zádech zapraskalo. „Pan Zdeněk je můj druh ve zbrani. Válčili jsme společně s mladým markrabětem v Tyrolích a Lombardii. Ukořistil tehdy hřebce – lehkonohého španěla. Třeba by ho půjčil.“

„A jak se s ním vyrovnáme?“ Praktická Baška se vyhnula kaluži a sáhla do brašny u pasu. „Nemáme skoro nic a do žní je daleko.“

„Stříbro bude. Pan Chval potřebuje pár koní na práci v poli. Postoupil jsem mu na měsíc naše spřežení. Slíbil mi zaplatit dopředu půl kopy grošů. Vezmi od něj stříbro a buď na něj milá.“

„Proč bych měla?“

„Vyptával se. Co je v kraji nového, jak jsme spokojeni s otcem Juliánem – a jestli už jsem tě zasnoubil.“

„A co jsi mu řekl?“

„Že je ti těžké vybrat ženicha. Jsi šetrná hospodyně, skvělá kuchařka, poradíš si v chlévě i na poli, umíš číst, psát a počítat a máš útlý pas a široké boky, takže budeš snadno rodit syny.“

„Co je mu po tom? Jeho synové to určitě nebudou!“ řekla dívka rázně a zakabonila se jako nebe před bouřkou. „Popovídejte si po libosti. Do Zálesí pojedu já. A vezmu s sebou Anešku. Ta jezdí do kostela každý den. Ještě si ze vší té zbožnosti užene malého Ježíška!“

Pěkný hnědý hřebeček se oddělil od stáda a přiloudal k ohradě. Měl krátký silný krk, pevné nohy a mohutný zadek, avšak hlava byla jemná a oči bystré a pozorné. Stará Kaštanka se štrachala za ním. Po útoku vlků chodila ztěžka a pomalu, ale hříbě ji udrželo při životě, přesně jak předpověděl Chval.

Zatracený chlap! Možná by bylo lepší udělat si ve všem jasno hned od začátku.

„A nevezmu si ho!“ Vytáhla kus tvrdého chleba, který jí zůstal od snídaně, a podala jej klisně na natažené dlani. „Nikdy!“

„Nač ten spěch? S odmítnutím počkej, až o tebe požádá,“ ušklíbl se dobrý zeman. „To mi připomíná, že pan Zdeněk se mi ze starého přátelství rozhodl pomoci. V poslední době se cítí sám. Nabídl mi, že by si jednu z vás vzal. Z prvního manželství má syna a dědice, ale i tak by to znamenalo dobré postavení a jistotu do konce života. Přemýšlej o tom, Baško. Jsi z děvčat nejstarší. Léta ti utíkají a já bych měl o starost míň.“

* * *

Vyjely, jakmile se rozednilo. Slunce dnes zůstalo za mraky a den byl syrový a nevlídný. Jaro o sobě zatím nedávalo znát, třebaže se blížil svatý Josef – čas, kdy má ovečka vyběhnout na louku a poděkovat hospodáři za přístřeší v zimě.

Aneška se nesla na vyhřebelcované Albíně jako královna. Dámské sedlo po matce tvořil jen dobře vycpaný polštář s dřevěnou podnožkou. Sed kolmo ke směru jízdy byl nepohodlný, avšak na klidnou klisnu se dalo spolehnout. Baška seděla na těžké vrané Lipině obkročmo. Nohavice pod sukní se osvědčily a další sedlo pro dámu stejně na Skalách neměli.

U cesty od tvrze byly porůznu rozesety bludné balvany a malé skalky. U jedné z nich seděl Zorka. Oddaným psím pohledem sledoval vyhublou Dobrunu, jak v košili a bosá stojí u velkého plochého kamene. Dívenka držela v dlani svraskalou starou mrkev, průzračnýma očima se dívala někam mimo svět a potichu si zpívala.

„Kde je matka, kde je matička, přivolá ke mně mého koníčka, přiběhne ke mně, budeme si hrát, kořínek sladký chtěla bych mu dát.“

Bašce přeběhl po zádech mráz. Je to neškodná dětská hra – anebo čarodějné zaříkání?

„Chodí sem často,“ zašeptala Aneška. „Vždycky vezme kus mrkve nebo staré jablko.“

„A proč, proboha?“

„Prý tu viděla Renalda. Volá ho zpátky.“

„To určitě!“ řekla plavá dívka rázně, aby zahnala divný pocit. „Dobruno, seber psisko a mažte domů! Nesmíš sama chodit ven! Chceš, aby tě schlamstl vlk nebo ukradla divoženka?“

„Vlk moji stopu mine, divá žena se mi vyhne. Ani Smrt mne nevyděsí – kráčí rovnou do Zálesí!“

Baška v sedle zůstala, jako když do ní hrom uhodí.

„Co to říkáš?“

Děvčátko sebou trhlo. Pak zamžikalo nevidoucíma očima, rychle položilo mrkev na skalku a natáhlo ruku, aby se chytilo psího obojku. „Nezlob se, sestřičko. Už jdeme. Zorko, domů!“

Chlupáč zakňučel, přikrčil se a stáhl ocas mezi nohy, jako by se něčeho bál. Pak se však poslušně nechal chytit a navedl Dobrunu na cestu. Bosé nohy se s jistotou brodily kalužemi se zrcátky z ledu, jako by bylo plné léto a ne začátek jara. Režná košilka splývala s blátem a zahnědlou trávou jako srst zaječího mláděte.

Když dá Pánbůh zajíčka, dá pro něj i trávníčka.

Co na tom, že je samý bodlák a ostřice. Tak tomu bylo odjakživa. Pan Martin o výchovu nejmladší Dobruny nedbal. Připomínala mu smrt milované ženy a na tvrzi zpočátku vůbec nedoufali, že neduživé novorozeně přežije. Ani později se nenašel nikdo, kdo by měl čas celý den hlídat a doprovázet slepou. Podivné dítě se psem chodilo, kam se mu zlíbilo, otcem spíš trpěné než milované. A přesto nějakým zázrakem přežívalo, aniž by je potkalo cokoliv zlého.

Možná je doprovází anděl. Jako všechny děti, mrzáky a chudé duchem. Jenomže co je to za anděla, když Dobruna ani není pokřtěná? Raději nevědět!

„Na Skály moc cizích lidí nepřijde,“ řekla Baška pomalu. Sestra je sestra a je třeba ji chránit, třeba by byla čarodějkou. „Přesto musíme dávat pozor.“

„Svatá pravda,“ pokřižovala se Aneška a zbožně zvedla oči k nebi, svůdná a nepřesvědčivá jako kajícnice Maří Magdalena. „Julián má dost svých hříchů, než aby se staral o cizí, ale člověk nikdy neví. Budeme muset vymyslet, co s ní. Roste jako dříví v lese, a pokud si nezačne dávat pozor na jazyk, přijde o něj i o život!“

* * *

„Verdammt noch mal! Zatracená práce!“

Těžký vůz zapadl do výmolu až po nápravy. Kolem se hmoždilo několik mužů, zablácených po kolena. Z páru silných ryzáků u oje se kouřilo. Opírali se do postrojů, až se bořili do měkké země, podkluzovali v blátě, ale s trpělivostí dobrých tahounů se znovu a znovu pokoušeli dostat vůz na pevnou zem. Velký silný chlap s rudými tvářemi, mohutným břichem a vlasy jako koudel se postavil vedle náručního. Přes rameno měl přehozen lýkový provaz a v jedné řadě se spřežením se pokoušel vytáhnout povoz z nebezpečného místa. Žíly na čele mu vystoupily, klel, až padaly šišky ze stromů, avšak náklad se nehnul ani o píď.

„Pomáhej Pánbůh!“ zavolala Baška a zatočila do lesa, aby objela zrádné místo. Pustit se začátkem jara na cestu s těžkým vozem nebyl dobrý nápad. Avšak kupecké řemeslo je neúprosné. Když nepojedeš, pojede jiný – a shrábne zisk sám.

„Dejž to Pánbůh! A ty, čerte, tlač!“ uchechtl se obr. Tvrdý přízvuk a plavé vlasy napovídaly, že pochází ze Saska. „Už jsem chtěl vyložit zboží. Tebe mi poslalo samo nebe, panno!“

„Jsem Barbora ze Skály. Jste na území mého rodu. Co vezete?“

„Nářadí a železné hřivny do kovárny ve Stráži. A taky pár nových postrojů. Jedeme z Olomouce. Pan Chval u mě nakoupil spoustu věcí. Většinu dovezu až na jaře, jen kovář se prý musí dát do práce co nejdřív. Dobře mi zaplatil, tak co bych se bránil?“

„Tys kupec?“ změřila si dívka nedůvěřivě špinavého, zpoceného chlapa. Měl nepokrytou hlavu, obyčejný opasek a režnou košili s jednoduchou výšivkou, zastříkanou blátem a v podpaží roztrhanou.

„Ich heiße Hans,“ sklouzl muž do němčiny. „Jsem z Dresdenu, ale dům a skladiště mám v Olomouci. Cesta je zlá, a tak nákladnou zakázku raději vyřídím sám.“ Otřel si špinavým rukávem obličej a mávl rukou. „Nedaří se. Už se tu trápíme od rána. Půjčíš mi kobylu, krasavice? Hodím na ni nový postroj, připřáhnu a zkusíme vyjet.“

„Neumí tahat,“ pokrčila Baška rameny. „A není ani okovaná.“

„Každý kůň umí tahat,“ mávl rukou Sas. Přistoupil k mohutné Lipině a nabídl dívce ruku, aby mohla seskočit. „Říkáš, že jsi ze Skály? Ještě jsem u vás nebyl. Ale až sem pojedeme příště, přivezu ti za pomoc šátek blankytný jako obloha!“

„A co pro mě?“ blýskla očima Aneška.

„Pro tebe žlutý jak petrklíč!“ ušklíbla se Baška. Takové nosily poběhlice. A černovlásku by si s cudnou pannou nespletl ani slepý. Nakláněla se ze sedla, div jí z výstřihu nevypadla kulatá ňadra, přebohaté vlasy měla rozevláté jako divoženka, štíhlý kotník poodhalený a v očích příslib takových rozkoší, že by ani svatý Pavel mučedník neodolal. „Dobře, pane Hansi – zkus, co umíš, ale moc ji neutahej. Jedeme za ženichem!“

„Ty, nebo ona?“ mrkl Hans na krásnou Anešku.

„Kobyla. Vlastně obě. V zimě jsme přišli o hřebce. Vraník až z Flander – neslyšels o něm?“

„Pan Chval má prý nového koně. Ale jaký je, to ví Pánbůh sám. Jestli chceš, zjistím to a dám ti vědět.“ Kupec obratně přistrojil silnou Lipinu do postroje a znovu vyzvedl světlovlasou dívku na široký hřbet. Pak dvojici zavedl před ryzáky. Zvedli hlavy, ale zůstali klidní jako dva staří mládenci, kteří se náhodou nachomýtnou k reji polonahých děvčat na oslavě letnic. Valach bývá mírnější než hřebec a při práci se nenechá snadno rozptýlit.

„Zkusíme to,“ usmál se Hans a chopil se lana. Koně zastříhali ušima. Pořádný kočí nejezdí bez biče, avšak kupci zjevně stačil hlas. „Dopředu, děťátka! Připravte se – a jedeme!“

Baška stiskla klisnu patami a vranka jako očarovaná nalehla do chomoutu. Nové postraňky se napjaly a zavrzaly, vůz sebou trhl, bláto začvachtalo – a už se kola otáčela na pevné zemi.

„Gott sei Dank,“ vydechl Hans. „Díky Bohu!“

Doprovodily vůz až na křižovatku. Přímá cesta vedla dál k východu, levá do kopců, na Stráž, a pravá do Zálesí. Půl míle vlevo, na území pana Chvala, stála zájezdní krčma Na Zabitém a z blízkého vršku shlížel na rozcestí kostelík. Střechu mu ještě nikdo neopravil. Tlumené rány sekerou z nedalekého lesa však dávaly naději, že ke svatému Vavřinci přicházejí změny.

„Jsi laskavá, panno. Nezapomenu na to.“ Zpocený kupec naposledy poplácal těžkou Lipinu po krku a otřel si z čela bláto a pot. „Uvidíme se, jak cesty oschnou. A pokud se dřív vypravíš do Olomouce, mám dvorec na jižním předměstí. Vyptej se na Hanse z Dresdenu. Rád tě tam uvítám.“ Mlaskl na koně, spřežení ryzáků zabralo a statný Sas se otočil a zamával.

„Červené koně na Stráž jedou, pojeď, panenko, pojeď se mnou. Pojeď, má milá, se mnou do dáli, vyplatím zlatem děvče ze Skály!“

* * *

„To je opravdu pan kočí! Vidělas? Lipina mi každou chvíli zastaví a hledí, za kterým stromem se schovává hřebec – a za ním šla jak ovečka za beranem! Prostě zapřáhl a jel, jako by mu hráli!“ Baška si mimoděk přihladila plavé vlasy. Kupec moc krásy nepobral, a když jí pomáhal na kobylu, funěl jak vypasený krmník. Ale řemeslu rozuměl, to se muselo nechat.

Jenomže na Anešku si nepřišel. „Pan Hans z Dresdenu. Prý přijede na tvrz a přiveze ti šáteček! Co na tom, že není urozený, když si tě vezme bez věna? Jen si to představ – bohatý dvorec, plné truhlice, pohár horkého piva, obrovské lože a v něm tenhle saský bagoun. To by byl ženich!“ Zívla a pobídla Albínu vpřed. Drobně pršelo, avšak cesta byla široká a vyjeté koleje někdo na nejhorších místech vysypal kamením.

„Proč ne?“ rozesmála se Baška. „A že přijede? Každý je milý, když mu teče do bot. Po dvou mílích na nás zapomene jak na smrt. Ale jezdit s vozem umí líp než svatý Eliáš. A sám přiloží ruku k dílu, než aby bičem popoháněl ostatní. Kdyby si o mne řekl, nebudu proti. Než Chvala ze Stráže, raději půjdu za kupce!“

„A co pan Zdeněk?“

„Ten olezlý smilník? Holky, kterým se dostal pod sukně, by udělaly řadu odsud až na Skály!“

Na Zálesí nebyla o groš nouze. Pan Zdeněk se před lety dobře oženil. A protože Bůh manželství požehnal jediným dědicem, nemusel teď myslet na odbytí mladších dětí. Syna poslal ke dvoru a sám užíval života plnými doušky. Pořádal vyhlášené hostiny, jezdil na hony i po slavnostech a nebyla snad na panství dívka, která by mu neprošla rukama.

Ke cti pana Zdeňka bylo třeba říci, že si žádná nestěžovala. Děvčata se na štědrého pána lepila jak vosy na med. Avšak oč lepším byl milencem, o to horším manželem. Zbožné paní Ofce nepomohly poutě ani modlitby. Marně se pokoušela zhýralého muže napravit, až se nakonec před deseti lety utrápila.

„A to já bych si ho vzala hned!“ Aneška se v sedle zavrtěla jako kvočna v kukani a pokusila se najít pohodlnější polohu. Marně. „Nakoupil by nových šatů, aby se s krásnou ženou mohl pochlubit – a kdyby mi snad nestačil, má mladého dědice, který jej v loži může zastoupit.“

„Ty… ty bys spala s nevlastním synem?!“

„Však nejsme spřízněni krví! Je jen o něco málo starší než ty. Jmenuje se Zdeněk, stejně jako otec. A starý kocour by si určitě nevšiml, kdybych mu místo synka porodila vnuka!“

V té chvíli Lipina zvedla hlavu a zaržála. Po cestě proti nim se loudal kůň. Býval nejspíš grošovaný, ale stářím mu srst prokvetla doběla. Kyčle měl vystouplé, nad očima důlky – avšak jakmile navětřil klisnu, ohnul krk do oblouku a na ztuhlých nohách se rozběhl k nim. Byl osedlaný a otěže vláčel po zemi. Zřejmě někde shodil jezdce. Anebo se jen odvázal, když čekal před krčmou a pán dlouho nešel.

„Nevypadá špatně,“ zhodnotila cizího hřebce Baška. „Že by to byl ten záleský španěl? Pravda, od pána se mnoho neliší. Když vidí pěknou klisničku, může se strhnout. A přitom by měl dávno myslet na růženec!“

„Jaký pán, takový kůň.“ Aneška pobídla váhající Albínu a se zájmem sledovala, jak stařičký ženich začíná očichávat roztouženou Lipinu. „Raději slez, než ho budeš mít za krkem!“

„Ale kde nechal pana Zdeňka?“

„Čert vem pana Zdeňka! Koně neubude a on nemusí vůbec nic vědět. Jen ať se činí! Je starý jak Metuzalém, ale zdá se, že mu nic nechybí!“ Měla pravdu. Hřebec jakoby zázračně omládl. Točil se kolem vranky jako čamrda a pod břichem se mu objevil dlouhý tmavý pyj.

Blížily se k nevelkému lesíku. Cesta vedla kolem osamoceného mohutného dubu dál na sever, k záleské tvrzi. A pod stromem někdo seděl.

Čert aby to vzal! Pan Zdeněk v celé kráse! Není zbytí – budu se s ním muset dohodnout.

Baška zaryla klisně paty do boků a švihla proti dotěrnému hřebci prutem z jívy, který měla místo bičíku. Raději by si španěla vypůjčila bez ptaní. Jenomže na to už bylo pozdě.

Muž pod dubem měl šedivé vlasy, upravené vousy a zlatem lemovanou tuniku. Vypadal, jako když spí. Oči zavřené, štíhlé ruce s prsteny složené na prsou – a na ustupujícím čele se jako podivná miska modral vytištěný oblouk podkovy.

On… Je mrtvý!

Zachvěla se a rychle udělala kříž. Jedno bylo jisté. Pan Zdeněk jim už žádného hřebce nepůjčí. Smrt si v Zálesí vybrala svou daň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rok ztraceného hřebce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.