Tato práce vznikla za podpory projektu „Kreativita a adaptabilita jako předpoklad úspěchu Evropy v propojeném světě“, reg. č.: CZ.02.1.01/0.0/0.0/16_019/0000734, financovaného z Evropského fondu pro regionální rozvoj a řešeného na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, a dále pak univerzitního programu „PROGRES Q 09: Historie – Klíč k pochopení globalizovaného světa“.

Recenzovali:

doc. PhDr. Ladislav Hladký, CSc.

PhDr. Konstantinos Tsivos, Ph.D.

© Jan Koura, 2019

© Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, 2019

Photos © ČTK, The JFK Presidential Library,

Wikimedia Commons, 2019

Drawings © Martin Ďásek, 2019

Cover art © Lukáš Tuma, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-199-1 (print)

ISBN 978-80-7557-775-7 (ePub)

ISBN 978-80-7557-776-4 (Mobi)

ISBN 978-80-7557-777-1 (pdf)

Obsah

Úvod

Na křižovatce tří kontinentů

Pod britskou nadvládou

Východní Středomoří ve víru studené války

Od enosis k nezávislosti

Kuba Středomoří

Třináct návrhů

Nejvážnější konflikt od karibské krize

Směřování k novému řešení

Předzvěst katastrofy

Všichni proti „rudému knězi“

Cesta k převratu

Rozdělený ostrov

Nekončící epilog

Závěr

Seznam zkratek

Chronologie událostí

Prameny a literatura

Summary

Jmenný rejstřík

Úvod

Na středomořský ostrov Kypr proudí ročně statisíce turistů, které lákají jeho překrásná pobřeží, antické památky i místní kultura, jež představuje směsici evropských a orientálních vlivů. Při návštěvě hlavního města Nikósie ale nelze přehlédnout hranici tvořenou na mnoha místech vysokým plotem s ostnatým drátem, která ho – stejně jako celý ostrov – již několik desetiletí přetíná. Je důsledkem dramatických událostí roku 1974, jež za sebou zanechaly nesmazatelnou stopu, kterou se i přes nesčetné pokusy nepodařilo zahladit ani do dnešních dnů.

Kyperská republika se od svého založení v srpnu 1960 potýkala s etnickým pnutím mezi původními obyvateli řeckého původu a Turky, kteří se na ostrov začali stěhovat po jeho záboru Osmany v 16. století. Rozdělení ostrova na řeckou a tureckou část v roce 1974 nebylo důsledkem pouze dlouhodobě neřešených národnostních problémů a koloniální minulosti, ale také tehdejší mezinárodní situace. Studená válka dramaticky zasáhla do vývoje nově vzniklého státu, jenž se tak jako celistvý útvar mohl ze své nezávislosti na Velké Británii těšit pouhých čtrnáct let.

Velmocenské zájmy Spojených států amerických a Sovětského svazu, tedy dvou hlavních aktérů studené války, měly podstatný dopad na novodobou historii Kypru. Do té navíc opakovaně a výrazně vstupovaly i oba „mateřské státy“ – Řecko a Turecko. Když vliv Velké Británie v tomto regionu začal po druhé světové válce upadat, převzaly její pozici Spojené státy. Americkou prioritou přitom bylo udržet stabilitu jihovýchodního křídla Severoatlantické aliance (NATO) a neumožnit jejich dvěma členům – Řecku a Turecku, aby spory o status Kypru narušovaly jejich vzájemné vztahy. Vznik Kyperské republiky, jejíž nezávislost garantovaly nejen vlády v Athénách a Ankaře, ale stále ještě také v Londýně, k uklidnění situace nevedl a kvůli národnostním střetům na ostrově v letech 1964 a 1974 se Řecko a Turecko ocitly na pokraji válečného konfliktu. Spojené státy – vnímané jako vůdčí mocnost Západu – vzaly na sebe zodpovědnost za udržení míru ve východním Středomoří 1 a začaly se od začátku šedesátých let v otázkách Kypru angažovat více. Země východního bloku ale rovněž nezůstávaly stranou. „Kyperskou otázku“ 2 nejprve bedlivě sledovaly jako možné „jablko sváru“ mezi dvěma členy NATO, ale po vyhlášení Kyperské republiky se začaly aktivně o záležitosti nově vzniklého státu, jenž navzdory obecnému očekávání nevstoupil do Severoatlantické aliance, ale začlenil se do Hnutí nezúčastněných, sledovat, aby do nich později významně zasáhly. Rozdílné postoje a zájmy zainteresovaných stran, jež byly do značné míry determinovány vývojem studené války, vytvořily spletitou situaci, kdy hned několik států zásadním způsobem ovlivňovalo vnitřní záležitosti národnostně rozděleného ostrova.

Problematika „kyperské otázky“ po druhé světové válce patří dnes k frekventovaným a v mnoha ohledech již dobře zpracovaným tématům, o čemž svědčí velký počet publikací, ať již historického, politologického, či etnografického rázu. Na kyperský konflikt bylo nesčetněkrát nahlíženo i tradiční perspektivou dějin mezinárodních vztahů, což samo o sobě může vytvářet dojem, že se již přílišný prostor pro nové poznatky nenabízí. Dynamický vývoj studia studené války a zpřístupnění archivů postkomunistických zemí však v uplynulých letech otevřely možnosti pro výzkum definovaný nejen novými otázkami, ale i odlišnými interpretačními rámci, a to dokonce i v případě západní historiografií tak hojně reflektovaného tématu, jakým je právě „kyperská otázka“. Interpretační posun měl mimo jiné za důsledek, že badatelé začali opouštět koncepty tradiční diplomatické historie ( diplomatic history ) a nahlížet na studenou válku jako na globální fenomén, který nebyl výhradní záležitostí pouze dvou supervelmocí, ale aktivně do něho vstupovali také další aktéři. V tomto ohledu „kyperská otázka“, do níž výrazně zasahovaly státy z obou stran „železné opony“, nabízí příležitost pro její nové zhodnocení, než jaký dosavadní výzkum nabízel.

Nové dějiny studené války a výzkum „kyperské otázky“

V západní historiografii 3 se po druhé světové válce objevily četné intepretace vzniku studené války, ale zpočátku u autorů věnujících se diplomatickým dějinám tohoto konfliktu dominoval ortodoxní proud, jenž za viníka války považoval výhradně Sovětský svaz. Revizionističtí autoři, jejichž práce vznikaly zejména v šedesátých a sedmdesátých letech, debatu o důvodech začátku studené války interpretačně posunuly opačným směrem a s argumentem, že zahraniční politika Spojených států byla značně determinována ekonomickými zájmy, za původce označovali vládu ve Washingtonu. Přestože se následný postrevizonistický přístup oprostil od debat ohledně hledání „viníka“ konfliktu a přesunul se především do roviny národních a bezpečnostních zájmů obou velmocí, 4 diplomatická historie si zachovávala svůj do značné míry neměnný přístup od dob svého zakladatele Leopolda von Rankeho. V případě studia studené války byla také založena téměř výhradně na západních pramenech diplomatické povahy a interpretačně ji výrazně usměrňoval proud amerických autorů často ovlivněných konceptem totalitarismu a stereotypním nazíráním na komunismus. „Kulturní obrat“, který měl již v šedesátých letech minulého století výrazný dopad na směřování sociálních či hospodářských dějin, se dlouhou dobu diplomatic history vyhýbal, a proto se nelze divit, že svého času byla označována za jednu z nejméně záživných a inovativních subdisciplín historické vědy, jež ostře kontrastovala s ostatními progresivně se vyvíjejícími podobory. 5

Konec studené války však přinesl zásadní proměnu jejího výzkumu. Historici se mohli začít tázat nejen po příčinách jejího začátku, ale i konce a díky nově se otevírajícím archivům revidovat motivy zainteresovaných aktérů a konflikt konečně hodnotit jako celistvou dějinnou epochu. 6 Diplomatická historie se začala v případě studia moderních dějin modifikovat v  international history , v centru jejíhož zájmu sice nadále zůstávaly diplomatické vztahy mezi jednotlivými státy, ale v jejich rámci začal být reflektován rovněž vliv vnitřní politiky, hospodářských zájmů, tajných služeb či ideologie a propagandy na utváření a implementaci zahraniční politiky. 7 Výzkum  těchto fenoménů zaznamenal dokonce takový badatelský zájem, že je dnes možno mluvit o specialistech na dějiny rozvědky, propagandy či kulturní diplomacie. 8 V posledních dvou desetiletích international history zaznamenala další rozmach díky zájmu o nestátní aktéry, nevládní organizace či nadnárodní korporace, tedy dosud opomíjené aktéry mezinárodních vztahů. Někdy se v souvislosti s takto se rozvíjejícím výzkumem dokonce hovoří o zcela novém badatelském proudu – nové diplomatické historii ( new diplomatic history ). 9

V případě výzkumu fenoménů přesahující hranice národních států, jako jsou například migrace, kulturní a vzdělávací transfery nebo působení expertů, vstupují do současného studenoválečného odborného diskurzu také koncepty transnational či global history . 10  Konflikt přestal být v mnoha ohledech chápán pouze jako střet mezi komunistickým Východem a kapitalistickým (liberálním) Západem, ale začal být vnímán jako pestřejší škála interakcí mezi tzv. prvním a druhým světem. „Železná opona“ totiž nebyla po celou dobu studené války nepropustnou zdí a probíhaly přes ni četné kontakty v podobě turismu, populární kultury či vzdělávacích a vědeckých výměn. 11 Specifickou oblastí výzkumu se staly dějiny sportu a olympijského hnutí, jimž se dopad studené války rovněž nevyhnul. 12

Historiografické trendy z poslední doby jasně směřují k opuštění bipolárního paradigmatu studené války. Zdůrazňován je naopak vliv dalších, dříve zcela opomíjených států, a to včetně těch socialistických, jejichž aktivity se podepisovaly na jejím průběhu a zintenzivnění. 13 Potvrzují to studie Hope Harrison či Piera Gleijesese na příkladech Německé demokratické republiky a Kuby, 14 stejně jako autoři věnující se vztahům mezi východním blokem a třetím světem. 15 Studená válka z jejich pohledu nebyla záležitostí pouze dvou velmocí, ale aktivně a proměnlivě do ní vstupovalo více aktérů, a to v podobě mnohdy nesourodých interakcí na lokální i globální úrovni. 16 Oscar Sanchez-Sibony dokonce tradiční bipolární intepretaci zcela odmítá s argumentem, že sovětský ekonomický systém nebyl autarkní a stal se nedílnou součástí globálního kapitalismu. 17

Průběh studené války ve třetím světě stál dlouhou dobu v pozadí zájmu historiků, neboť byl vnímán jen jako jakési další kolbiště vzájemného velmocenského střetu. Nově zpřístupněné archivní dokumenty umožnily zásadně revidovat tento pohled, zejména pak v případě role států bývalého východního bloku. Ukázalo se, že při své zahraničněpolitické činnosti ne vždy slepě následovaly pokyny z Moskvy 18 a na globálním jihu ( Global South ) 19 se dokonce projevovaly jako důležití aktéři, již prosazovali své vlastní pojetí společenské modernizace či socialismu jako jejího rozvojového modelu. Aktivně také vstupovaly do vnitřních záležitostí (post)koloniálních zemí, a to nejen v podobě prodeje vojenského materiálu a různých forem podpory levicově orientovaným režimům a národněosvobozeneckým hnutím, ale i prostřednictvím vysílání expertů, ideologických a bezpečnostních školení či poskytování studentských stipendií.

Další vývoj ukáže, v jaké konkrétní podobě bude celkové pojetí a vyznění studené války reinterpretováno, zda bipolární paradigma bude zcela odmítnuto či jakými směry se bádání bude ubírat. 20 V posledních dvou desetiletích ale výzkum tohoto tématu i díky nově zpřístupněným pramenům natolik pokročil, že je možné vskutku hovořit o nástupu nových dějin studené války ( New Cold War History ), jež se snaží reflektovat globální rozměr tohoto konfliktu, jeho rozmanité interakce mezi prvním, druhým a třetím světem a zasadit ho do širšího rámce nejen politických, ale také sociálních a kulturních dějin 20. století. 21

Velká část historiků zabývajících se mezinárodními aspekty „kyperské otázky“ do značné míry ve svém výzkumu nereflektovala nové interpretační posuny ve studiu dějin studené války. I ty nejvýznamnější historické práce, které na dané téma vznikly, na „kyperskou otázku“ po roce 1960 nahlížejí především jako na záležitost Západu, přičemž se soustřeďují na vliv Spojených států, které jsou vnímány jako dominantní „hráč“ v kyperských událostech. 22 Bipolární pohled vedl k upozaďování Kyperské republiky jako relevantního aktéra, a i při její nezúčastněnosti byla považována za zemi, jež má blízko ke státům Západu. Přitom ale v mnoha ohledech (koloniální minulost, opožděná industrializace, geografická poloha) lze Kypr považovat – i přes vazby na Velkou Británii – za zemi třetího světa. 23 Negativní zkušenost jeho obyvatel s kolonialismem a obava o udržení samostatnosti ho nespojovaly jen s dalšími podobnými státy, jež deklarovaly nezávislost na obou velmocenských blocích, ale také se socialistickými zeměmi. Vlivu „nezúčastněnosti“ na zahraničně-politické cíle Kypru či jeho působení v Hnutí nezúčastněných se prozatím věnoval jen velmi omezený počet autorů, stejně jako detailnějšímu zapojení Sovětského svazu a dalších států východního bloku do „kyperské otázky“. Výlučné využívání západních pramenů jen okrajově objasňuje zahraničněpolitické motivy socialistických zemí vůči Kypru a několik studií, které na toto téma vzniklo, se i přes některé nové poznatky neopírají o rozsáhlejší archivní výzkum v postkomunistických zemích. 24

Autoři věnující se „kyperské otázce“ ale byli poměrně dlouhou dobu kvůli citlivosti dané problematiky limitováni přístupem také k západním archivním dokumentům. 25 Práce ze sedmdesátých a osmdesátých let proto většinou vycházejí ze sekundárních zdrojů či vzpomínek aktérů. 26 Částečné zpřístupnění archivů západních zemí v devadesátých letech a na začátku nového tisíciletí umožnily vznik prvních komplexnějších studií, jež se mohly detailněji zaměřit na mezinárodní kontext událostí na ostrově, zejména pak na vliv Spojených států amerických. 27 Protože některé dokumenty zůstávají nadále nepřístupné, stále se objevují teorie o zásadním vlivu amerických tajných služeb na události roku 1974 a svržení prezidenta Makaria. Tato tvrzení, jež se stala velmi oblíbenými i v Řecku a Turecku, protože odvracejí pozornost od odpovědnosti obou zemí, jsou však povětšinou založená pouze na nepřímých důkazech. 28

Co se české a slovenské historiografie týče, je překvapivé, že ačkoli Československo opakovaně dováželo na ostrov zbraně a bylo v kontaktu s předními představiteli Kyperské republiky, rozsáhlejší výzkum objasňující jeho angažovanost na středomořském ostrově (s výjimkou novinového článku Karla Siebera), 29 neproběhl. Čeští a slovenští autoři se moderním dějinám Kypru věnovali pouze okrajově a z jiného úhlu pohledu. Pavel Hradečný v knihách Dějiny Řecka (Pavel Hradečný a kol, Praha 1998) a Řekové a Turci: nepřátelé nebo spojenci? (Praha 2000) vnímá středomořský ostrov jako determinanta řecko-tureckých poválečných vztahů a Ivan Majchút s Michalem Hrnčiarem ( Cyprus. Dimenzia konfliktu , Liptovský Mikuláš 2014) kyperský konflikt hodnotí s důrazem na jeho vojenskou dimenzi a působení mezinárodních sil. Kratší zmínku o dekolonizaci Kypru je pak možné najít ve shrnujícím titulu Vladimíra Nálevky Čas soumraku . Rozpad koloniálních impérií po druhé světové válce (Praha 2004) či v knize Jana Wannera Ve stínu studené války: Střední východ v letech Eisenhowerovy doktríny 1956–1960 (Praha 2011). Stručný nástin česko(slovenských)-kyperských vztahů nabízí Pavel Hradečný a Konstantinos Tsivos v publikaci Vztahy Čechů s národy a zeměmi jihovýchodní Evropy (Praha 2010).

V posledním desetiletí odtajněné dokumenty z českých archivů přitom detailněji objasňují vliv Československa a částečně také Sovětského svazu na vývoj „kyperské otázky“. Tento přístup, jenž mapuje dosud opomíjené aktivity socialistických zemí během studené války a dopady jejich zahraniční politiky v globálním kontextu, začal prosazovat tým badatelů soustředěných ve Skupině pro výzkum studené války ( Cold War Research Group ), jež byla založena v roce 2017 na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Ve spolupráci s Nakladatelstvím Epocha vznikla ediční řada Studená válka – nové dějiny , která poskytuje prostor pro výše zmíněné nové přístupy ve studiu studené války a opírající se o deklasifikované dokumenty z bývalých komunistických zemí.

* * *

Tato kniha, jež je prvním svazkem edice Studená válka – nové dějiny , má za cíl částečně revidovat mezinárodní dimenzi kyperského konfliktu, a to právě s ohledem na doposud opomíjenou angažovanost Československa a Sovětského svazu na dění na ostrově v letech 1960–1974. V intencích přístupu international history se v širším kontextu studené války zaměřuje na politické, bezpečnostní a ideologické zájmy států aktivně vstupujících do „kyperské otázky“, a to nejen těch považovaných za součást Západu (Spojených států, Velké Británie, Řecka a Turecka), ale také socialistických (Československo, Sovětský svaz).

Při vzniku Kyperské republiky se počítalo s tím, že se nově vzniklý stát automaticky zařadí do bloku západních zemí, kyperský prezident Makarios ale s podporou komunistické strany přivedl Kypr do Hnutí nezúčastněných a začal udržovat úzké vztahy s východním blokem. Při hledání odpovědi, proč k tomu došlo, je zapotřebí vývoj na ostrově sledovat v širším mezinárodním kontextu a neopomíjet ani snahy Kypřanů o ukončení koloniální nadvlády. Při výzkumu postojů Československa a Sovětského svazu, jež se ze států východního bloku v „kyperské otázce“ nejvíce angažovaly, se pozornost zaměří zejména na jejich zahraničněpolitické cíle ve východním Středomoří s důrazem na dodávky vojenského materiálu. 30

První dvě kapitoly knihy nastiňují kořeny etnického konfliktu na Kypru a také přibližují důsledky britské správy nad ostrovem. Následující část zohledňuje můj předchozí výzkum ohledně americké zahraniční politiky vůči východnímu Středomoří po roce 1947 a rozšiřuje ho o strategický význam Kypru v bezpečnostní politice Západu a začátek sovětské angažovanosti v oblasti. Kapitola Od enosis k nezávislosti se kromě samotného vývoje na ostrově a příčinám ukončení britské nadvlády věnuje také zahraničněpolitickým zájmům Řecka a Turecka a osobnosti budoucího kyperského prezidenta, jenž se z podporovatele připojení Kypru k Řecku stal na konci padesátých let obhájcem kyperské nezávislosti. Stěžejní části práce – z chronologického hlediska ohraničené existencí samostatné Kyperské republiky (1960–1974) – sledují, do jaké míry byly jednotlivé státy při svém jednání vůči středomořskému ostrovu determinovány obecným vývojem studené války, ideologickým soupeřením a bezpečnostní situací ve východním Středomoří. Kapitola Kuba Středomoří , věnující se postojům Kennedyho administrativy vůči Kypru, v širším kontextu její zahraniční politiky objasňuje, proč si Kyperská republika takové označení od Američanů vysloužila. Náležitý prostor je věnován také událostem roku 1964, které téměř skončily vojenskou konfrontací mezi dvěma členy Severoatlantické aliance, a proto v americké administrativě získala označení „nejvážnější konflikt od karibské krize“. V roce 1966 do záležitostí ostrovního státu poprvé významně vstoupilo také Československo, jež kyperské vládě prodalo větší množství zbraní. Detailnější okolnosti prodeje, jeho dopady a příčiny odmítnutí dalších dodávek bylo možné objasnit díky v nedávné době zpřístupněným archiváliím, které ale vnášejí nové poznatky také do ostatních, ať již neúspěšných, či nakonec zrealizovaných prodejů československého vojenského materiálu, stejně jako do zahraničněpolitických cílů Československa a Sovětského svazu vůči Kypru. Poslední kapitoly hledají odpovědi na to, jak se měnil přístup zemí zainteresovaných v „kyperské otázce“ od začátku sedmdesátých let, proč došlo k rozdělení ostrova v roce 1974 a zda americké tajné služby měly podíl na vypuknutí krize. Jednou ze sledovaných rovin rovněž je, jestli k eskalaci kyperských událostí přispěly i státy východního bloku a zdali hrozila jejich případná vojenská intervence na ostrov.

Monografie vychází z mého dlouhodobého badatelského zájmu o oblast východního Středomoří v éře studené války. Opírá se o výzkum v amerických, britských a českých archivech 31 a o výsledky získané z dalších vědeckých pobytů, jež jsem v posledních více než deseti letech uskutečnil. V rovině angažovanosti Československa přináší doposud v domácí i zahraniční odborné literatuře nepublikované poznatky, čímž otevírá prostor pro další, podobně orientovaný výzkum ohledně role menších států během studené války. 32 Studium vztahu socialistických zemí ke státům, jež se nestaly součástí ani jednoho z velmocenských bloků, může v budoucnu přinést nejen další nové poznatky o mechanismu a formách jejích zahraničněpolitických aktivit, ale rovněž přispět k diskusím o povaze studené války a v neposlední řadě také o charakteru samotných socialistických režimů.

***

Dokončení mé knihy by nebylo možné bez laskavé pomoci mnoha osob. Na prvním místě bych ale rád poděkoval Františku Štverákovi z Národního archivu v Praze, který mi umožnil přístup do doposud jen částečně inventarizovaného fondu Gustáv Husák, a Jitce Bílkové z Archivu bezpečnostních složek, jež mi ochotně radila při studiu dokumentů z fondů ministerstva vnitra. Nápad na vznik monografie vzešel z okruhu mých blízkých spolupracovníků a přátel ze Skupiny pro výzkum studené války. Nejen za cenné rady, ale také za podporu děkuji Borisu Moskovićovi, Ondřeji Vojtěchovskému, Mikuláši Peštovi a Ondřeji Crhákovi. Opomenout nemohu ani Nakladatelství Epocha a jejího šéfredaktora Václava Kotrmana, kteří se ochotně ujali nápadu na vznik nové edice. Bez rodiny a mých nejbližších přátel by ale veškeré snažení postrádalo smysl. Největší dík patří tedy jim.

Na křižovatce tří kontinentů

Ostrov Kypr, rozprostírající se mezi Evropou, Asií a Afrikou ve vzdálenosti pouhých 70 kilometrů jižně od tureckého pobřeží a 400 kilometrů východně od řeckého ostrova Rhodos, se kvůli své geografické poloze pokoušela v průběhu staletí podmanit řada velmocí. Kolem roku 1400 př. n. l. tento třetí největší středomořský ostrov osídlili Řekové, kteří ho pojmenovali podle řeckého slova kyparissos (cypriš), ačkoli některé dřívější etymologické výklady se přiklánějí k odvození názvu podle nalezišť mědi, jež se na ostrově nacházela. Podle řecké mytologie se na ostrově narodila bohyně lásky a krásy Afrodíté, jejímž přízviskem se také Kypr někdy honosí. 33

Středomořské klima, písečné pláže a křišťálově čisté moře mohly navozovat dojem, že se skutečně jedná o idylický „Afroditin ostrov“. Historie Kypru je ale neodmyslitelně spjatá s vnějšími výpady a konflikty mezi tamějšími obyvateli. Ještě během starověku se Kypr dostal pod nadvládu několika státních útvarů. Ostrov kontrolovali Féničané, perská říše, Alexandr Makedonský a později také Římané. Po rozdělení římské říše připadl Kypr Byzanci. V 5. století došlo k důležité události pro další vývoj ostrova. Za vlády císaře Zenona byl kyperské církvi udělen autonomní status, čímž získala nezávislou strukturu, na jejímž vrcholu stanul kyperský arcibiskup. Stal se nejen nejvyšším církevním hodnostářem, ale od 18. století také politickým představitelem (etnarchou) řecko-kyperské komunity. I přes nezávislost v náboženských otázkách měl však Kypr kulturně a historicky nadále blízko k helénskému světu. 34

Během třetí křížové výpravy se ostrova zmocnil anglický král Richard I. Lví srdce a využíval ho jako svou základnu pro výboje na území Svaté země. Křižáci na Kypru zůstali až do roku 1489, kdy připadl Benátské republice. Ani opevnění, které Benátčané v hlavním městě vystavěli a jež je dnes jednou z nejnavštěvovanějších památek Nikósie, nepomohlo k odvrácení osmanské invaze a Benátky o ostrov v roce 1571 přišly. Zatímco v předchozích staletích představoval Kypr důležitý strategický bod pro velmoci usilující o vliv ve východním Středomoří a na Blízkém východě, po invazi se z něj stala na tři sta let periferní provincie osmanské říše, pro niž Kypr neměl podstatný strategický význam. 35

Osmanská nadvláda ale měla zásadní dopad na kyperskou společnost. Přinesla zánik evropského feudalismu a na ostrov se začali stěhovat islám vyznávající Turci, kteří společně s konvertity záhy vytvořili minoritu představující přibližně 18 % obyvatelstva. Kromě odlišného náboženství přinesli s sebou také orientální kulturu a zvyky, jež se začaly mísit s těmi evropskými. Sultán se rozhodl tolerovat působení pravoslavné církve, jež se stala jediným povoleným křesťanským náboženstvím. Znovuobnovil její vliv a udělil jí zvláštní administrativní práva při vybírání daní. Pro kyperské Řeky se stala nejen symbolem jejich etnické a náboženské identity, ale také centrální institucí politického, intelektuálního a kulturního života. 36

Určitá forma autonomie zapříčinila oddělení obou etnických komunit, ale přesto nedokázala zabránit občasným konfliktům mezi Řeky a Turky žijícími na ostrově. Když v roce 1821 propuklo v Řecku protiosmanské povstání, guvernér Kypru této příležitosti využil k zmasakrování čelních představitelů pravoslavné církve, včetně samotného arcibiskupa, které obvinil z přípravy svržení osmanské správy. Událost ale ještě více přispěla k posílení legitimity církve a arcibiskupského úřadu jako ochránce národních zájmů řecko-kyperské komunity. Během 19. a 20. století pak církevní hodnostáři aktivně vstupovali do politického života ostrova a později také sehráli klíčovou roli ve snahách o připojení Kypru k Řecku. 37

Od čtyřicátých let 19. století začal vzrůstat zájem Velké Británie o oblast východního Středomoří a Blízkého východu. Kypr, jehož ovládnutí by podle tehdejších britských vládních dokumentů představovalo důležitý krok k navýšení vlivu Spojeného království v oblasti Levanty, začal zaujímat ve strategických záměrech Londýna důležité místo a ostrovní tisk ho dokonce označoval za „Gibraltar východu“. K naplnění britských plánů na ovládnutí ostrova došlo ale až v souvislosti s rusko-tureckou válkou v letech 1877–1878. Těsně před zahájením Berlínského kongresu, jenž o výsledcích konfliktu a budoucím uspořádání na Balkáně a ve východní Evropě jednal, podepsalo Spojené království s osmanskou říší tajnou dohodu, na jejímž základě získali Britové Kypr do své správy výměnou za podporu Turků na jednáních v Berlíně a udržení integrity jejich říše na úkor sílících expanzívních snah Ruska. Kypr, který po formální stránce stále náležel osmanské říši a sultán od Britů dostával jako náhradu pravidelný finanční tribut, 38 měl však také sloužit jako britská základna k ochraně osmanské říše v případě dalšího útoku ze strany Petrohradu. 39

Britský ministerský předseda Benjamin Disraeli neskrýval své nadšení a zisk Kypru dokonce považoval za nezbytný krok pro zachování celého impéria. 40 Britské základny na ostrově měly přispět k lepší kontrole oblasti tureckých úžin a Suezského průplavu, na jehož správě se Velká Británie od roku 1875 podílela. Vliv Londýna, od začátku 18. století ovládajícího také Gibraltar a Maltu, se tím ve středomořské oblasti ještě zvýraznil. V britském tisku se ale objevovaly rozporuplné reakce na rozhodnutí vlády. Zatímco The Times považovaly převzetí Kypru za důležitý krok umožňující intenzivnější kontrolu kanálu a tím i pro Brity důležité námořní cesty do Indie, jiní zpochybňovali vojenský význam ostrova a upozorňovali na množství problémů spojených s jeho správou. 41 Do britské nadvlády ale vkládala nemalé naděje řecko-kyperská komunita, která doufala, že by Britové mohli v brzké době umožnit Kypru připojení k Řecku, a to i vzhledem k postojům Spojeného království k bojům za řeckou nezávislost. 42 Velmi brzy se ale její očekávání rozplynula, přesto asi nikdo z kyperských Řeků nepředpokládal, že se britská správa nad ostrovem udrží dalších více než osm desetiletí.

Pod britskou nadvládou

V době, kdy se Britové ujali správy nad Kyprem, žilo na ostrově přibližně 186 tisíc obyvatel, z nichž velká část byla negramotná, bydlela na vesnicích a věnovala se zemědělství. Většinu populace – kolem 72 % – představovali kyperští Řekové a přibližně 24 % tvořili kyperští Turci. Ačkoli obě komunity žily na ostrově vedle sebe po více než tři století, k jejich vzájemnému promíchávání téměř nedocházelo a kvůli specifickému systému osmanské správy si udržovaly vlastní autonomii v otázkách administrativy, náboženství i vzdělávání. Britské plány počítaly se změnou tohoto uspořádání a významným krokem mělo být zavedení výuky angličtiny na  tamějších školách, od čehož si Londýn sliboval sjednocení vzdělávacího systému obou komunit, oproštění se od vlivu „mateřských zemí“ a následné vytvoření jednotné kyperské identity. Britská správa ale nakonec od tohoto ambiciózního cíle z důvodu nedostatku financí ustoupila a výsledkem bylo pokračující oddělení obou kyperských komunit. Výuka ve školách probíhala nadále v řečtině nebo turečtině, vyzdvihována byla etnická, náboženská a kulturní blízkost k mateřským zemím, stejně jako odvěká řecko-turecká rivalita. 43

Poté, co v roce 1882 Velká Británie obsadila Egypt a získala přímou kontrolu nad oblastí Suezu, zájem Londýna o Kypr začal oslabovat. Britští vojenští experti navíc zjistili, že příliš mělké pobřeží „Afroditina ostrova“ není vhodné pro vybudování přístavů pro moderní válečné lodě. 44 Nejdůležitější britskou námořní základnou pro tuto oblast tedy nadále zůstávala vzdálená Malta. Oslabení geostrategického významu Kypru mělo další negativní dopad na jeho budoucí vývoj. Britové neprojevovali ochotu vytvořit jednotnou kyperskou identitu a pnutí mezi oběma etniky začali naopak využívat ve svůj prospěch. Zásadnější reformy byly odloženy na neurčito a samotná britská koloniální politika – řídící se principem „rozděl a panuj“ – ještě vystupňovala etnické, administrativní a politické oddělení obou komunit. Politická separace podle národnostního principu znemožňovala vzájemnou spolupráci a prohlubovala historicky zakořeněný antagonismus mezi Řeky a Turky. 45 Otázka etnicity dominovala v politických záležitostech, ztěžovala participaci na správě ostrova a pro obě strany postupně vyústila ve vzájemnou nesmiřitelnou konfrontaci a v případě řecko-kyperské komunity ve snahu o připojení Kypru k Řecku (označovanou jako enosis ), které se z osmanského područí začalo vymaňovat již ve dvacátých letech 19. století. Samostatný řecký stát začal navíc záhy po svém vzniku prosazovat tzv. Velkou myšlenku ( Megali idea ) o sjednocení všech Řeků v oblasti Egejského a části Středozemního moře, jejíž součástí bylo obviňování osmanské říše z potlačování práv Řeků, kteří se na jejím území ještě nacházeli. 46

Když se kontrola „Afroditina ostrova“ začala stávat pro Velkou Británii spíše břemenem než předností, začali se k myšlence připojení Kypru k Řecku přiklánět i někteří politici. Názor tehdejšího náměstka ministra kolonií Winstona Churchilla, jenž po návštěvě ostrova v roce 1907 pronesl, že je logické, aby Kypřané řeckého původu „považovali své začlenění do toho, čemu můžeme říkat jejich mateřská země, jako ideální stav,“ nebyl ojedinělý, i když Churchill zároveň připouštěl, že pokud by k  enosis skutečně došlo, znamenalo by to porušení smlouvy s osmanskou říší a s největší pravděpodobností rozdmýchání etnického napětí na ostrově. 47

V roce 1912 došlo k připojení Kréty k Řecku a většina jejího muslimského obyvatelstva byla repatriována do osmanské říše. Kyperským Řekům svitla naděje na naplnění jejich snu o sjednocení s Řeckem, která se ještě zvýraznila během balkánských válek (1912–1913), kdy Řecké království rozšířilo své území o Makedonii, Epirus a zbytek Egejských ostrovů. Připojení Kypru se zdálo být dalším logickým krokem. Do vývoje ostrova ale rázně zasáhlo vypuknutí první světové války a zapojení osmanské říše na straně Ústředních mocností. Reakce Velké Británie, jež od Berlínského kongresu držela nad Turky „ochranou ruku“, na sebe nenechala dlouho čekat a 5. listopadu 1914 Britové Kypr anektovali. Oficiálně tím sice skončila dlouhá osmanská nadvláda, ale k žádným zásadním změnám nedošlo, neboť Britové Kypr fakticky kontrolovali již od roku 1878. Velká Británie se následně pokusila ostrov využít jako diplomatický prostředek a nabídla jeho postoupení Řecku s podmínkou, aby se zapojilo do první světové války na straně Dohody. Proněmecky orientovaný řecký král Konstantin I. však se vstupem do konfliktu váhal a Řekové se k Dohodě připojili až v roce 1917, což pro Brity bylo příliš pozdě na to, aby jim ostrov předali. 48 Řekové svou příležitost promarnili a na základě smlouvy z Lausanne z roku 1923, revidující mírovou dohodu s osmanskou říší z pařížských předměstí, Kypr definitivně získalo Spojené království. Britská vláda rázně utnula všechny spekulace ohledně připojení Kypru k Řecku v roce 1925, kdy ostrov prohlásila za svou korunní kolonii. Následné změny v  ústavě posílily britskou nadvládu a tím ztížily případné uskutečnění enosis v následujících letech. 49 Odezvou na tento krok ale bylo upevnění řecko-kyperského nacionalismu, jenž za svůj hlavní cíl stále považoval enosis . 50

Podpory pro připojení ostrova se kyperským Řekům nedostalo ani v jejich „mateřské“ zemi. Na konci dvacátých let opětovně usedl do křesla řeckého předsedy vlády Eleftherios Venizelos a někdejší zastánce územní expanze začal revidovat vztahy s Tureckem pošramocené předválečným vývojem a řecko-tureckou krvavou vojenskou konfrontací z let 1919–1922. V květnu 1929 Venizelos doporučil Kypřanům, aby neusilovali o  enosis, ale naopak se snažili vymoci si na Velké Británii co možná největší míru autonomie. Urovnání řecko-tureckých vztahů, jež vyvrcholilo smlouvou o přátelství v říjnu 1930, mělo z jeho pohledu prioritu před otevřením citlivé otázky připojení Kypru k Řecku. 51

Kyperští Řekové – rozčarováni z celé situace – se nehodlali s tímto stavem smířit a kritizovali Brity, že nepodnikali důraznější kroky ke zlepšení jejich životních podmínek. Ačkoli se přes 80 % obyvatelstva živila zemědělstvím, většina půdy patřila koloniální správě či církvi a negramotnost převyšovala 60 %. 52 Na rozdíl od kyperských Řeků s britskou koloniální správou ale spolupracovala část kypersko-turecké inteligence, která byla anglikanizovaná a Spojenému království loajální. Budoucí lídr turecké komunity na ostrově Rauf Denktaş později prohlásil, že si tehdejší muslimské elity nepřipouštěly možnost odchodu Britů, a proto jejich správu podporovaly. 53 Od konce dvacátých let ale začalo u mladší generace kyperských Turků sílit nacionalistické smýšlení hlásící se k nově vzniklému tureckému státu vedenému Mustafou Kemalem Atatürkem a vymezujícímu se vůči probritským muslimským elitám. Stejně jako oni sice odmítali enosis , nehodlali se ale kvůli tomu plně podřizovat kontrole a příkazům britské správy. 54

V Legislativní radě Kypru ( Legislative Council ), která po reformě roku 1925 sestávala kromě guvernéra z dalších devíti britských (jmenovaných), dvanácti řeckých a tří tureckých členů, se Turci při důležitých hlasováních přidávali k Britům, čímž Řeky přehlasovávali. V září 1931 se ale jeden ze zástupců turecké komunity v Radě hlásící se ke kemalistickému hnutí při hlasování ohledně nového celního sazebníku přidal na stranu Řeků a přijetí zákona znemožnil, což tehdejší guvernér Ronald Storrs považoval za „zradu“ a „nebezpečný precedent“, neboť se již na turecké zástupce při hlasování v Radě nemohl dále spoléhat. Zákon se přesto rozhodl prosadit pomocí guvernérského nařízení, což ovšem vyvolalo zejména u kyperských Řeků velkou nespokojenost. 55 V reakci na rozhodnutí Storrse rozvášněný dav vypálil jeho sídlo v hlavním městě Nikósii. Protesty se následně rozšířily do dalších částí ostrova a Londýn musel k urovnání pořádku dokonce povolat jednotky z Egypta. 56 Řecký premiér Venizelos se od nepokojů důrazně distancoval a prohlášením v parlamentu dal jasně najevo své odhodlání veškeré další pokusy o enosis odmítnout: „Pro řecký stát není možné je [ obyvatele Kypru – pozn. autora ] podporovat nebo tolerovat, aby toto území bylo používáno k organizaci systematické reakce proti míru na ostrově. Klíčovým, a dokonce zcela klíčovým zájmem Řecka je udržet nenarušené přátelství s Velkou Británií […] Máme právo vyžadovat po řeckých obyvatelích tohoto ostrova, aby byli méně egoističtí.“ 57

Protesty kyperských Řeků za připojení ostrova k Řecku (enosis) na začátku třicátých let. (Zdroj: Wikimedia Commons)

Výsledkem protestů byly stovky zatčených osob a následné odsouzení části z nich k několikaměsíčním trestům vězení. Britové pozastavili platnost ústavy a legislativní pravomoci Rady přesunuli na guvernéra, jenž na ostrově zavedl censuru tisku či zákaz vyvěšování řeckých vlajek. Následoval zákon ukončující činnost Komunistické strany Kypru ( Kommounistiko Komma Kyprou ; KKK) a mezi nové guvernérské pravomoci patřilo také právo jmenovat učitele, určovat výši jejich platu a kontrolovat výuku na školách, zejména historie. Opatření se dotkly řecké i turecké komunity, z níž už začaly o mnoho častěji zaznívat hlasy kritizující britskou správu. 58 Opovržení obyvateli Kypru dával najevo i nově nastoupivší guvernér Herbert Richmond Palmer (1933–1939), podle nějž byli Kypřané „v životních postojích a mentalitě zcela asijští a orientální“ a zdůrazňoval, že „forma vlády založená na obvyklém modelu koloniální vlády, na niž jsme zvyklí, nemůže být bezpečně na Kypru zavedena, dokud nebude vybudováno alespoň zdravé probritské smýšlení“. 59 Slova guvernéra vypovídají o postojích části tehdejší vládnoucí britské elity, u níž nebyl výjimečný názor, že orientální kultury by měly být státům Západu zcela podřízeny. 60 Události roku 1931 a následná protiopatření britské správy lze vnímat jako přelom v radikalizaci řecko-kyperského národního hnutí usilující o  enosis , které – s přestávkou zaviněnou druhou světovou válkou, – od poloviny padesátých let pokračovalo o mnoho radikálnější formou – gerilovým bojem. 61

V souvislosti s propuknutím války v Habeši v roce 1935 se Britové začali obávat, že jejich klíčová námořní základna na Maltě by v případě válečného konfliktu s Itálií mohla být snadno ohrožena italským letectvem. Plánovači Královského námořnictva ( Royal Navy ) proto začali zjišťovat, zda by kyperské pobřeží přece jen nebylo vhodné pro zbudování přístavu pro velké vojenské lodě. V úvahu připadalo rozšíření přístavu ve Famagustě, ale tyto plány spadly pod stůl po podepsání britsko-egyptské dohody v roce 1936 a následném rozhodnutí o přesunutí velké části britské středomořské flotily z Malty do Alexandrie, což znamenalo, že z Kypru se významná námořní základna už nikdy nestala. S postupným vývojem v letectví ale začal ostrov získávat jiný význam – na ostrově začala být budována vojenská letiště, která po druhé světové válce zastávala nenahraditelnou roli v britských strategických plánech v oblasti celého Blízkého východu. 62

S blížícím se začátkem druhé světové války se poměry na Kypru začaly stabilizovat a poté, co Velká Británie vyhlásila válku nacistickému Německu, do britské armády dobrovolně narukovalo okolo 25 000 Kypřanů z obou komunit. Jedním z dobrovolníků byl i Glafkos Klerides, pozdější významný politik a prezident Kyperské republiky. 63 Obsazení Řecka a následně Kréty Německem dala zapomenout na vzájemné rozpory, jež ustoupily společnému zájmu boje proti státům Osy, který ocenil také britský ministerský předseda Winston Churchill během své krátké návštěvy Kypru v roce 1943. Velkou motivací pro obyvatele ostrova riskovat své životy v řadách britské armády znamenal příslib formulovaný v Atlantické chartě. 64 Článek tři tohoto dokumentu, podepsaného mezi Winstonem Churchillem a americkým prezidentem Franklinem D. Rooseveltem již v roce 1941, jasně hovořil o možnosti každého národa zvolit si po válce vlastní formu vlády. Kypřané doufali, že jim Britové takovou možnost poskytnou.

Když po obratu v bitvě u Stalingradu začala Rudá armáda na východní frontě nezadržitelně postupovat a blížit se k střední Evropě, Britové se začali obávat vzrůstajícího vlivu Sovětského svazu na Balkáně. Podle memoranda Anthonyho Edena z června 1944 se zájem Ruska v balkánských státech vždy projevoval tím, že žádná další velmoc by v nich neměla dominovat, neboť by to pro něj znamenalo strategickou hrozbu. Doporučoval, aby Velká Británie upevnila své pozice v Řecku a Turecku jako základ své budoucí politiky v jihovýchodní Evropě a východním Středomoří. 65 O čtyři měsíce později následovala tzv. procentová dohoda mezi Winstonem Churchillem a Josifem Stalinem o rozdělení vlivu na Balkáně, na jejímž základě Britové získali „volnou ruku“ v Řecku. Britské jednotky se následně vylodily v Athénách a vývoj v Řecku a Turecku se začal stávat jednou z priorit britské politiky, jež usilovala o omezování pronikání Sovětského svazu do východního Středomoří.

Řecko se po konci války nacházelo ve velmi složité hospodářské a politické situaci. Polarizace společnosti měla kořeny již v době válečného konfliktu, kdy nejvýznamnější odbojovou skupinu představovala Národní osvobozenecká fronta ( Ethniko apeleftherotiko metopo ; EAM) sdružující různé středo-levicové proudy s převahou komunistů a odmítající posilování britského vlivu v zemi či obnovení monarchie. EAM a její ozbrojená složka – Řecká lidová armáda ( Ellinikos laikos apeleutherotikos stratos ; ELAS ) , jež de facto zemi osvobodila ještě před příchodem britských jednotek – se dostávaly na podzim roku 1944 čím dál častěji do sporů s Brity podporovanou vládou, jež se navrátila v polovině října z exilu. Konflikt vyvrcholil prosincovou protivládní demonstraci na náměstí Syntagma v Athénách, jež přerostla v ozbrojené střety s britskými a vládními jednotkami označované jako Dekemvriana . 66 Situaci v zemi uklidnila až dohoda z Varkizy uzavřená 12. února, na jejímž základě EAM souhlasila s rozpuštěním své armády a vláda na oplátku slíbila vyhlásit amnestii pro politické zločiny a do roka uskutečnit plebiscit ohledně politického zřízení s následnými volbami do Ústavodárného národního shromáždění. Britové, podporující centrální vládu a obnovení monarchie, se rozhodli ponechat v Řecku své jednotky, aby dohlížely na pořádek a zabránily vzniku dalších nepokojů. 67 I přes vládní slib amnestie byla ale řada příslušníků EAM/ELAS zatčena a „prosincové události“ se staly příležitostí pro odvetná opatření ze strany radikálních ozbrojených skupin a Řecko se začalo ocitat v politickém chaosu. 68 Stabilitu nepřinesly ani parlamentní volby na konci března 1946, které se levicové strany z důvodu zvyšujících se útoků na své podporovatele rozhodly bojkotovat. Jejich vítězem se stal Sjednocený nacionalistický blok a nově zformovaná vláda začala okamžitě ostře vystupovat vůči příznivcům levice. Z iniciativy Komunistické strany Řecka ( Kommunistikó Kómma Elládas ; KKE) vznikaly v těžko přístupných horských oblastech první základny v boji proti vládě. Řecká občanská válka, jež zemi zachvátila na další tři roky, se stala skutečností. 69

Již ke konci druhé světové války v řecko-kyperské komunitě opět zesílily hlasy volající po enosis . Labouristický poslanec Noel Baker měl pro jejich tužby pochopení a navrhoval, aby mu v rámci „nové politiky“ vůči Řecku byl Kypr postoupen, protože podle jeho mínění nebylo pochyb o tom, že je to přání samotných Kypřanů. Ve své zprávě pro Foreign Office navíc zdůraznil, že takové rozhodnutí by mohlo oslabit levicové síly v pevninském Řecku, které stále ostřeji vystupovaly vůči centrální vládě. 70

Na další britský postup ohledně „kyperské otázky“ měl ale výrazný dopad politický vývoj v Řecku. Ve Foreign Office proti sobě stanuly dvě koncepce vůči středomořskému ostrovu. První počítala s připojením Kypru k Řecku a jejím hlavním argumentem bylo, že by toto rozhodnutí pomohlo k posílení legitimity pravicové vlády v Athénách, a tedy i britského vlivu v zemi. Druhá tvrdila, že za normálních okolností by takový krok byl legitimní, ale vypuknuvší řecká občanská válka a hrozba posunutí Řecka do komunistického tábora naopak velely si kontrolu nad ostrovem ponechat. 71

Během roku 1946 se britská vláda začala potýkat se závažnými ekonomickými potížemi a s přibývajícím časem bylo stále jasnější, že kvůli hospodářským problémům bude muset své aktivity v Řecku buď výrazně zredukovat, nebo dokonce zcela pozastavit. Podle analýzy Komise pro vojenské plánování ( Joint Planning Staff ; JPS) by ukončení ekonomické a vojenské pomoci vládě v Athénách mohlo vést k ovládnutí řeckých ostrovů Sovětským svazem, což by „nemuselo ohrozit pouze naše námořní cesty ve Středomoří, ale nevýhodně by to změnilo celou naši strategickou pozici ve východním Středomoří a na Středním východě“. 72 Tyto závěry se promítly také do memoranda Výboru náčelníků štábů ( Chiefs of Staff Committee ; CSC) v listopadu 1946, ve kterém ale na rozdíl od předchozího dokumentu byl ještě zdůrazněn i strategický význam Turecka: „Jestliže se Řecko a ostrovy v Egejském moři dostanou v době míru pod kontrolu Ruska, úžiny budou obklíčeny a schopnost Turecka čelit ruským požadavkům bude nesmírně oslabena.“ 73 Z pohledu náčelníků štábů hrozilo ovládnutí Turecka Sovětským svazem, 74 čímž by schopnost bránit Blízký a Střední východ v případné válce byla vážně poškozená. Výbor připustil, že možnosti Velké Británie nadále financovat pomoc Řecku a Turecku 75 budou velmi omezené a doporučil požádat o pomoc Spojené státy americké. 76 Vzhledem k nadále se zhoršujícímu stavu britského hospodářství ministerstvo financí na začátku roku rázně doporučilo další pomoc oběma zemím k 1. dubnu 1947 zastavit. 77 Po dlouhém zvažování se nakonec vláda k doporučením přiklonila a ukončila svou angažovanost nejen v Řecku a Turecku, ale také v Palestině a Indii. Vzhledem ke strategickým zájmům Británie ve východním Středomoří a na Blízkém východě ale Londýn doufal, že Spojené státy převezmou odpovědnost za vývoj v Řecku a Turecku a nedopustí, aby se dostaly pod sovětský vliv. 78

Americký prezident Harry S. Truman se na doporučení svých poradců rozhodl Britům vyhovět a pokračovat v podpoře vlád v Athénách a Ankaře. Dne 12. března 1947 předstoupil před Kongres a požádal ho o finanční pomoc pro obě země. Ve své řeči, pro niž se vžilo označení Trumanova doktrína, žádost zdůvodňoval tím, že pokud „se Řecko dostane pod kontrolu ozbrojené menšiny, účinek na jeho souseda Turecko bude okamžitý a závažný. Zmatek a potíže by mohly zasáhnout celý Střední východ“. 79 Kongres prezidentovi vyhověl a Řecku poskytl 250 milionů a Turecku 150 milionů dolarů. Tato podpora umožnila oběma vládám zkonsolidovat vojenské síly a nepřipustit další vměšování Sovětského svazu do jejich vnitřních záležitostí. Vedlejším důsledkem ovšem bylo, že se oba státy začaly v následujících letech stávat čím dál závislejšími na vojenské a ekonomické pomoci ze strany Spojených států a začaly být důležitou součástí jejich nově se rodící zahraničněpolitické a bezpečnostní koncepce – tzv. strategie zadržování. 80 Velká Británie svým rozhodnutím ze začátku roku 1947 začala ztrácet své výsadní postavení ve východním Středomoří a v roli západního hegemona v oblasti ji začaly nahrazovat Spojené státy.

Rozpoutání řecké občanské války a sovětský nátlak na Turecko vedly Velkou Británii k rozhodnutí s předáním správy Kypru do řeckých rukou počkat. Brity opanoval strach, že pokud by k tomu došlo a Sovětský svaz by následně získal vliv v Řecku, mohl by Kypr padnout do komunistického područí, což by následně vyústilo ve ztrátu kyperských základen. 81 Tato hrozba byla nakonec využita jako argument proti předání ostrova do řeckých rukou. V roce 1949 řecká občanská válka sice skončila vítězstvím provládních sil a Řecko směřovalo do bezpečnostního perimetru Západu, ale vzhledem k propukající studené válce se Spojené království prozatím nehodlalo vzdát ostrova, jehož strategický význam kvůli tamějším leteckým základnám a oslabování britského vlivu na Blízkém východě vzrůstal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozdělený ostrov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.