Jaroslav Kříž

První Čech

na pěti

kontinentech

Cesty Čeňka Paclta (1813–1887)

Nakladatelství Epocha

Pražská vydavatelská společnost

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK; Technická univerzita v Liberci)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita Jana Evangelisty Purkyně Ústí nad Labem)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Jaroslav Kříž, 2019

Cover ilustration © Jiří Lode, 2019

Cover © Vladimír Pfeifer, 2019

Photos © Muzeum Českého ráje v Turnově, Wikimedia Commons, 2019

Czech edition © Pražská vydavatelská společnost,

Nakladatelství Epocha, Praha, 2019

ISBN 978-80-7557-224-0 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7250-837-2 (Pražská vydavatelská společnost)

ISBN 978-80-7557-801-3 (ePub)

ISBN 978-80-7557-802-0 (mobi)

ISBN 978-80-7557-803-7 (pdf)

Mým synům: Jaroslavovi a Jakubovi

Obsah

Slovo úvodem

O cestovatelství

Pacltovy cesty – starý kontinent

Pacltovy cesty – Nový svět

Pacltovy cesty – Austrálie a Asie

Pacltovy cesty – jižní Afrika

Konec životní etapy

Osobnost Čeňka Paclta

Závěrem

Přílohy

Seznam lodních cest Čeňka Paclta

Báseň o Čeňku Pacltovi

Prameny a literatura

O autorovi

Slovo úvodem

Publikace, kterou držíte v ruce, přibližuje životní osudy turnovského dobrodruha Čeňka Paclta (1813–1887), jenž prokazatelně procestoval všech pět obydlených kontinentů a zanechal o tom písemné svědectví. Paclt prožil opravdu netradiční a hodně dobrodružný osud. Jeho životní zkušenosti jsou ojedinělé a naprosto výjimečné, ať už máme na mysli dobrodružné cesty po světě, různá povolání, jež během svého pozoruhodného putování světem vystřídal, či jeho svérázný postoj k životu. Navíc Paclt patří vedle Emila Holuba, Enriqua Stanka Vráze, Josefa Kořenského nebo Alberta Vojtěcha Friče mezi naše nejznámější cestovatele „dlouhého“ 19. století. Mezi českými cestovateli má poměrně významné postavení, ale dnes bývá opomíjen, a to nejen laickou veřejností.

První část knihy pojednává o cestovatelské tématice. Zde je stručně popsán vznik novodobého českého cestovatelství. Tento proces probíhal zejména ve druhé polovině 19. století a během 20. století se velmi proměnil především díky modernizaci společnosti. Na přelomu těchto století můžeme již mluvit o profesionalizaci cestovatelství. Pro dobový kontext je však důležité si uvědomit, že i cestovatelé pomáhali utvářet českou společnost.

Stěžejní část práce se zaměřuje na Pacltova cestovatelská dobrodružství, která prožil na pěti světadílech. Zpracování je chronologické, aby byla orientace v textu přehledná. Nejdříve je tedy zmíněno jeho mládí a první cesty po Evropě, poté odchod za oceán a vstup do americké armády. Později z amerického kontinentu vycestoval do Austrálie a navštívil i Asii. V těchto končinách se Paclt živil jako zlatokop a zejména v australské buši navštívil místa, která žádný Čech předtím ještě nepoznal. Procestoval i Nový Zéland a později se vrátil do vlasti. Přestože plánoval v rodné zemi zůstat, nakonec se z politických důvodů a z touhy poznávat nové kraje vydal na africký kontinent. Zde se živil především jako hledač diamantů. Seznámil se dokonce s tehdy začínajícím cestovatelem Emilem Holubem a radil mu při jeho africké anabázi. V Africe Čeněk Paclt prožil sedmnáct let a do své rodné země se již nevrátil.

V další části je zhodnocena Pacltova osobnost. Ta je analyzována z několika úhlů, například jakou měl povahu, co si myslel o politice, jak se projevoval na veřejnosti, jak jej vnímala společnost atp. Není zde také opomenuto, jak český cestovatel vnímal domorodé kultury, zmíněn je i jeho postoj ke kolonizaci nebo třeba vztahy k Němcům. V závěru této kapitolky je nastíněno jeho pojetí českého vlastenectví.

Publikace je zpracována na základně archivních materiálů a odborné literatury. Pozůstalost Čeňka Paclta se nachází v Muzeu Českého ráje v Turnově. Nalezneme zde především korespondenci, fotografie, novinové výstřižky či různé mapy. Pro analýzu Pacltových cest byl stěžejním materiálem jeho cestopis. Záhy po Pacltově smrti sesbíral dostupné informace a dopisové záznamy turnovský rodák Jaroslav Svoboda, který poté veškeré informace utřídil, dochované texty zredigoval a nechal je vydat u mladoboleslavského nakladatele Karla Vačleny roku 1888 pod názvem Čeňka Paclta cesty po světě – Příhody a zkušenosti jeho na cestách po Americe, Austrálii, Novém Zealandě a jižní Africe. Již po třech letech vyšel druhý náklad a roku 1954 byla tato kniha vydána znovu. Toto vydání ale bylo značně upraveno, neboť došlo ke zkrácení některých pasáží a byla provedena jazyková i stylistická úprava.

Aby byl text čtivější a přiblížil nám osobnost Čeňka Paclta i jeho dobrodružné osudy, využívám hojně citace z jeho cestopisu (první vydání z roku 1888). Některé části však zkracuji, což naznačuji symbolem (…). Pacltovy texty musely být editorem Jaroslavem Svobodou evidentně upraveny, což dokazují některé citace autentických dopisů, které byly přizpůsobeny soudobé pravopisné normě a zachovávají jen zvláštnosti stylistické a morfologické. V kulatých závorkách uvádím také přesné místopisné názvy, pokud obsahoval citovaný text nějaké chyby, a vkládám informace, na které text odkazuje, ale nejsou explicitně řečeny. V závěru publikace se nachází soupis archivních materiálů a odborné literatury zejména cestovatelského zaměření.

O cestovatelství

V každém historickém období lidé po celém světě cestovali. Přesouvali se kvůli obživě, obchodu nebo jen chtěli získat zkušenosti s odlišnou kulturou. V současné době je cestování opravdu jednoduchou záležitostí. Člověk si může vybrat z několika dopravních prostředků a není problém navštívit všechny kontinenty ve velmi krátkém časovém úseku. Lidé 19. století to ale měli s cestováním o mnoho těžší. Automobilová a letecká doprava ještě neexistovaly a ta vlaková se teprve postupně rozvíjela. Určité řešení představovala lodní přeprava, avšak spíše při cestách na jiný kontinent. Člověk se tedy musel většinou spolehnout na zvířecí pomoc nebo na své vlastní nohy.

Nemůžeme ovšem slučovat cestování s cestovatelstvím, neboť oba pojmy se od sebe významově liší. Cestováním chápeme pouze přesun osob. Důvody přepravy mohly a mohou být různé (migrace, náboženské poutě, turismus ad.). Cestovatelství je sice postaveno na stejném základním principu jako cestování, jenže musí být provozováno cestovatelem, který vykonává cesty za poznáním a má snahu nabyté zážitky předat určitému okruhu osob. Stěžejní činností cestovatele je tedy předání vlastních zkušeností a poznatků, a to buď písemně (cestopis) či prostřednictvím hmotného nebo obrazového svědectví (sběr artefaktů – sbírkových předmětů pro muzea). V 19. století k těmto prostředkům přibyly i fotografie, přednášky, sbírky či výstavy, ve 20. století filmy a na přelomu 20. a 21. století rovněž textové a obrazové „reportáže“ na internetu (například blogy).

Vývoj světa byl vždy ovlivňován cestovatelskou činností. Tento aspekt provází každou historickou etapu. Například pro středověké období bylo určující objevení Ameriky a v raném novověku zase došlo k objevu Austrálie. Protože cestování jde ruku v ruce s pokroky ve vědě a v dopravě, je tím cestovatelství 19. století ovlivněno nejvíce. V době průmyslové revoluce totiž došlo k technologickému rozvoji, zejména v oblasti železniční dopravy. Nové technologie umožnily spojit vzdálená území a hlavně urychlily cestování. Proto i díky nim dorazili mnozí cestovatelé ke svému vytyčenému cíli. Mezi světovými cestovateli se občas objevilo české jméno, což dokazuje, že se i naši předci zapojovali do procesu objevování tehdy ještě nepoznaného světa.

České cestovatelství

Touha poznávat cizí kraje je v obyvatelích české kotliny zakořeněna už od nepaměti. Nelze přesně říci, kdy začaly vlastní cesty Čechů za hranice českých zemí a kdy došlo k poznávání světa z vlastní české zkušenosti. Cesty do ciziny měly různý charakter, převážně se jednalo o cesty za obchodem, řemeslem či studiemi. Dále to byly náboženské poutě, cesty s poselstvími nebo válečnické výjezdy. V období raného českého státu šlo především o důvody politické a správní, neboť česká knížata cestovala na říšské sněmy, ke dvorům panovníků Svaté říše římské či na korunovace do Říma. Například roku 845 putovalo čtrnáct českých knížat do Řezna, aby zde přijalo křest.

Prvním historicky doloženým cestovatelem českého původu je podle akceptovatelné teorie týkající se jeho českých kořenů Odorik z Pordenone (česky Oldřich; asi 1286–1333), jenž navštívil značnou část Asie. Z jeho popisů cizí kultury dokonce čerpal anonymní autor slavného Mandevillova cestopisu, který byl ve středověku velmi populární.

Ve středověku i v raném novověku je však ještě často velmi těžké přesně určit, jestli se vždy jedná přímo o cestovatele; oblasti za hranicemi českých zemí se navštěvovaly hlavně z náboženských, správních a ekonomických důvodů, proto byla vidina poznání neznámé krajiny pro většinu tzv. cestovatelů pouze sekundárním cílem. Toto pojetí se ale změnilo v 19. století, kdy již můžeme mluvit o utváření českého novodobého cestovatelství. Ve starověku, středověku a raném novověku se také již obchodovalo mezi určitými regiony nebo i zeměmi. Obchodníci a příslušníci obdobných povolání byli sice stále na cestách, ale za cestovatele je také považovat nemůžeme. Patří tak do dějin cestování, nikoli cestovatelství.

České novodobé cestovatelství

Předminulé, tj. 19. století bývá historiky charakterizováno jako tzv. dlouhé století. Jeho nejčastější periodizace je vymezována roky 1789 a 1914, resp. 1918, tj. počátkem Velké francouzské revoluce a počátkem, resp. koncem první světové války. Jedná se o historické mezníky, jež utvářely evropské, potažmo světové dějiny. Francouzská revoluce je obecně vnímána jako přelomový bod, který v Evropě znamenal přechod od absolutismu k občanské společnosti (projevující se mj. úpadkem šlechty a soustředěním politické síly do rukou osob, které nevycházely z aristokratických kruhů). V tomto období probíhala průmyslová revoluce, která byla spojena s technickým pokrokem, ale došlo i k zásadní proměně společnosti na politické, společenské a kulturní rovině, a to v podstatě na celém území Evropy a v značné části Severní Ameriky. Navíc konec první světové války zcela proměnil mapu Evropy a napomohl tak dovršení některých národnostních snah vedoucích k vytvoření vlastního státu. V českých zemích na počátku této éry probíhalo národní obrození (sedmdesátá léta 18. století až čtyřicátá léta 19. století), které vedlo k výrazné proměně české společnosti. Čeští cestovatelé k tomu významně nepřispěli, ale jejich působení v druhé polovině 19. století už výrazně ovlivňovalo českou společnost.

Dějiny českého cestovatelství sahají až do středověkého období, ale až druhá polovina 19. století přinesla v této oblasti kvantitativní i kvalitativní nárůst. Určitě to souviselo také s emancipací české společnosti, se všeobecným rozvojem poznání i s rostoucí sebedůvěrou zejména středních vrstev společnosti. Díky tomu, že cestovatelé řadu informací zprostředkovali, se v povědomí obyvatel českých zemí začal formovat určitý pohled na zámoří.

V čem hledat hlavní příčiny toho, že v českých zemích došlo v druhé polovině 19. století k takovému rozvoji cestovatelství? Jeho rozmach pochopitelně souvisel s technickým rozvojem v dopravě a také se snahou probádat poslední nezmapované oblasti na zeměkouli. Oproti předcházejícím dějinným etapám již docházelo k zahraničním cestám, při nichž bylo primárním úkolem popsat cizí krajiny a odlišnou kulturu. Ve středověkém období i v raném novověku byl tento cíl pouze podružný. Do dějin českého cestovatelství se výrazně zapsala osobnost Vojty Náprstka (1826–1894). Náprstek totiž ve svém domě U Halánků vytvořil kulturní centrum, jež mělo v Praze druhé poloviny 19. století zásadní podíl na vzniku cestovatelského zázemí. I tento fakt pomohl tomu, že se v tomto období objevili cestovatelé profesionálové, tedy osobnosti, jež této „profesi“ (tj. cestovatelskému poslání) zasvětily značnou část svého života. Mezi nejvýznamnější cestovatele, kteří českou společnost v této době ovlivňovali, můžeme řadit následující muže: Čeněk Paclt (1813–1887), Josef Wünsch (1842–1907), Josef Kořenský (1847–1938), Emil Holub (1847–1902), Enrique Stanko Vráz (1860–1932), Jan Eskymo Welzl (1868–1948), Alois Musil (1868–1944) a Alberto Vojtěch Frič (1882–1944).

Pacltovy dobrodružné cesty po světě proběhly zejména ve druhé polovině 19. století, kdy – jak už bylo řečeno – můžeme mluvit o počátcích českého novodobého cestovatelství. Michael Borovička označuje období let 1860–1918 za zlatou éru českého cestovatelství. V této době již můžeme mluvit o skutečných cestovatelských osobnostech, i když se jedná jen o čtyři desítky cestovatelů. Oproti minulosti je to však značný nárůst. Existuje i určité rozdělení cestovatelů dle jejich zaměření. Historik Vladimír Rozhoň dělí cestovatele na tři skupiny. První skupinou jsou cestovatelé profesionálové, druhou vědečtí pracovníci (badatelé) a třetí dobrodruhové, turisté a literáti. Borovička na tuto teorii navazuje, ale třetí kategorii rozděluje. Do skupiny dobrodruhů spadá jen málo osobností českého cestovatelství, přitom se však jednalo o výrazné postavy. Čtvrtou skupinu tvoří cestující spisovatelé (literáti) či výtvarní umělci, kteří ze svých cest psali reportáže do novin nebo vydali cestopis. S uvedenou typologií pracujeme i v této publikaci.

O Čeňku Pacltovi nemůžeme ještě mluvit jako o cestovali profesionálovi, jakými byli třeba později Emil Holub, Enrique Stanko Vráz či Alberto Vojtěch Frič, ale lze ho spíše nazývat cestovatelem dobrodruhem. A to především kvůli tomu, že dopředu neplánoval projít určité území, o kterém by sepsal cestopis a sbíral v něm etnografické poznatky a artefakty. Emil Holub byl nejslavnějším českým cestovatelem. Své cestovatelské snažení zaměřil pouze na jižní Afriku, kde jako první člověk na světě nakreslil detailní mapu Viktoriiných vodopádů. Napsal řadu odborných publikací, jež vyšly v několika světových jazycích. Obdivuhodná byla jeho přednášková a sběratelská (etnografická) činnost. V jeho rodných Holicích je Africké muzeum Dr. Emila Holuba. Původ Enriqua Stanka Vráze je dodnes nejasný. V jeho žilách pravděpodobně kolovala bulharsko-česká krev. Procestoval zejména severní Afriku, Jižní Ameriku a jihovýchodní Asii. Část svého života prožil v Chicagu, kde se stal důležitou osobností české komunity. Zemřel roku 1932 v Praze, pochován je na Olšanských hřbitovech. Další uvedený cestovatel měl přezdívku Lovec kaktusů, neboť se stal významným botanikem; Alberto Vojtěch Frič se zamiloval do Jižní Ameriky, respektive do oblasti Gran Chaco, která se rozkládá na území Brazílie, Bolívie, Paraguaye a Argentiny. Zde strávil delší čas u indiánského kmene Čamakoko. Velmi známý je také příběh o indiánovi Čerwuišovi. Toho Frič přivezl do Evropy, aby se zde pokusil vyléčit. S výše zmíněnými cestovateli pojí Friče přednášková a publikační činnost, s Enriquem Stankem Vrázem měl však závažný spor. Milovník kaktusů zemřel na tetanus v Praze roku 1944. Vedle Čeňka Paclta byl dalším takovým dobrodruhem Jan Welzl. Ten detailně poznal Sibiř a severní Kanadu a společně s tím i život domorodých Inuitů, kteří ho dokonce měli zvolit svým náčelníkem. Byl mezi nimi znám jako Pojídač medvědů. Později navázal spolupráci s redaktorem Lidových novin Rudolfem Těsnohlídkem (1882–1928), jenž jeho zážitky shrnul v publikaci Eskymo Welzl. Po roce 1930 žil Jan Welzl v oblasti kanadského Yukonu. Zemřel v zapomnění v Dawsonu (Dawson City) roku 1948. Naopak třeba učitel Josef Kořenský byl spíš prototypem cestovatele turisty než badatelem či profesionálním cestovatelem, i když vedle Holuba a Vráze patřil mezi tři nejznámější české cestovatele 19. století. Kořenského cesty totiž směřovaly do již probádaných oblastí a on sám nikdy neměl objevitelské tendence. Uskutečnil dokonce cestu kolem světa. Jeho význam však spočívá v tom, že se jednalo o velkého popularizátora cestování, který sepsal velké množství cestopisů, jež značným způsobem rozšířily obzory tehdejší české společnosti. Geograf Josef Kunský ho nazývá učitelem cestovatelů.

Vojta Náprstek a cestovatelé

Mecenášství na poli cestovatelském bylo při procesu formování občanské společnosti naprosto novým jevem. Vznikaly spolky a byly zakládány soukromé instituce, které pomáhaly cestovatelům v jejich činnosti, a to nejen finančně. V Praze na Betlémském náměstí stojí dům, který nese již mnoho let pojmenování U Halánků. Dnes je v této budově Náprstkovo muzeum asijských, afrických a amerických kultur, které je součástí Národního muzea. Historický význam domu U Halánků však vtiskla rodina Fingerhutových, resp. Náprstkových, která z budovy vinopalny a rodinného pivovaru vytvořila kulturní a společenské centrum, jež se stalo zázemím také pro mnoho českých cestovatelů. Ti si odsud odnášeli nejen morální povzbuzení, ale mnohokrát obdrželi i hmotnou podporu pro své badatelské výzkumy. Proto sem posílali zprávy, dopisy a etnografické sběry ze svých cest. Po návratu do vlasti se tu cestovatelé setkávali s přáteli a nacházeli zde kontakty při organizování přednášek či vydávání cestopisů.

Vojta Náprstek nebyl zeměpisec ani přírodovědec, nicméně v dějinách českého cestovatelství sehrál velmi důležitou roli. Jako dvaadvacetiletý student se zúčastnil březnové revoluce ve Vídni, kde také studoval. Byl na něho vydán zatykač a Náprstek se raději rozhodl opustit vlast. Odplul do Ameriky s dcerou kavárníka Kateřinou (Katinkou či Tinkou) Krákorovou (1827 – po 1888), kterou rodina odmítala, proto si musel potřebné finance vypůjčit od přátel. Tato cesta zásadně změnila Náprstkův život. Následoval desetiletý nucený pobyt ve Spojených státech amerických, během něhož poznal odlišný politický systém i jiné poměry ve společnosti. Začal vydávat noviny a pořádat kulturní akce, také se zajímal o politiku a o ženské emancipační hnutí. Všímal si rovněž původních obyvatel USA a od kmene Dakotů si přivezl různé indiánské artefakty, které se pak staly základem etnografické sbírky. Všechny své americké zkušenosti zúročil Náprstek po svém návratu do Prahy v roce 1858, kdy se – zejména po pádu tzv. Bachova absolutismu – nadšeně pustil do nesčetných společenských aktivit. Díky jeho neúnavné činnosti a organizačním schopnostem se velmi záhy stal jeho rodinný dům jedním z center pražského kulturního, společenského i politického dění, kolem nějž se soustřeďovaly nejvýznamnější osobnosti doby. Dům U Halánků navštěvovali například historik a politik František Palacký (1798–1876), přírodovědec Jan Evangelista Purkyně (1787–1869), právník a politik František August Brauner (1810–1880), politik František Ladislav Rieger (1818–1903), geograf a politik Jan Palacký (1830–1908), literát a slavista Václav Hanka (1791–1861), přírodovědec Antonín Frič (1832–1913), ale také spisovatelka Božena Němcová (1820–1862), archivář a spisovatel Karel Jaromír Erben (1811–1870), básník Vítězslav Hálek (1835–1874), novinář a literát Jan Neruda (1834–1891), nakladatel Josef Richard Vilímek st. (1835–1911) a mnozí další čeští spisovatelé, herci, novináři, podnikatelé a politikové.

Náprstek také prosadil založení průmyslového muzea. Muzeum Království českého (dnešní Národní muzeum) nemělo volné prostory, a tak Náprstek umístil exponáty ve svém domě. Postupně se ale měnila struktura sbírek, až dala základ dnešnímu národopisnému muzeu. K tomu pomohli v nemalé míře také cestovatelé.

Náprstek rovněž podporoval feministické hnutí usilující o rovnoprávnost žen a roku 1865 založil Americký klub dam, který také sídlil v domě U Halánků, kde se tak konaly různé přednášky a společenské akce. Přednášeli tu i mnozí cestovatelé, již se vrátili ze svých cest, například lékař Emil Holub, geolog Otakar Feistmantel (1848–1891), lékař Pavel Durdík (1843–1903), cestovatel po Africe Antonín Stecker (1855–1888), cestovatel a fotograf Enrique Stanko Vráz, pedagog a cestovatel Josef Wünsch nebo třeba pedagog a cestovatel Josef Kořenský.

O Náprstkově činnosti můžeme bez nadsázky říct, že v českých zemích suplovala to, co v jiných státech zajišťovaly celé instituce a vědecké ústavy. Vladimír Rozhoň podotýká, že nerozvinutý vědecký zeměpis v českých zemích v té době způsobil, že české cestovatelství vlastně organizoval laik, nebo přesněji řečeno veliký nadšenec. Založení průmyslového muzea a podpora českých cestovatelů jsou jen část z obrovské šíře Náprstkových aktivit. Je třeba zmínit také jeho knihovnu, která v době Náprstkovy smrti čítala více než 60 tisíc svazků a jejíž bohatý fond byl využíván orientalisty, cestovateli a i mnohými spisovateli.

Cestopisná literatura a další popularizace

Kdyby cestovatelé pouze cestovali a se svými zážitky, zkušenostmi, dobrodružstvími a poznatky poté neseznamovali společnost, určitě by většina cest a objevů upadla v zapomnění. Až toto zprostředkování mohlo rozšiřovat obzory i částečně ovlivňovat pohled na jiné země, odlišné kultury a národy, a právě touto činností se cestovatelé podíleli na formování veřejného mínění. Cestovatelé v 19. století měli tři základní možnosti, jak veřejnost seznámit se svými cestami a objevy. V první řadě to byla literární činnost – zejména psaní cestopisů. Publikace samozřejmě mají trvalou hodnotu a velmi často oslovily několik generací čtenářů. Nesmíme však opomíjet význam dobového tisku. Ten byl totiž hlavním médiem 19. století. Noviny se často předčítaly ve společnosti a témata v nich obsažená oslovovala značnou část obyvatelstva. Proto není překvapivé, že někteří cestovatelé do novin přispívali; cestovatelské příběhy byly populární a čtenáři si je velmi oblíbili, zejména když se jednalo o popis velmi exotických zemí. Dále byly velice populární přednášky a veřejná vystoupení, zvláště když měl prezentující dar řeči a uměl poutavě vyprávět své zážitky z neznámých a dalekých krajin. Třetí možností byly výstavy, ale z důvodu náročné organizace pořádalo tyto akce pouze několik osob.

Významný britský historik Peter Burke tvrdí, že cestopisy patří mezi nejvýmluvnější prameny kulturní historie. Výrazem „cestopisy“ má na mysli poznámky a deníky, jež si psali cestovatelé (obvykle v navštívených zemích), nebo řady dopisů, v nichž líčili své dojmy a postřehy týkající se neznámé kultury. Když historikové zkoumají tyto prameny, dostávají se – stejně jako ostatní čtenáři – do pokušení představit si sebe sama na pisatelově místě, dívat se jeho očima, poslouchat jeho ušima a hlavně vnímat vzdálenou kulturu tak, jaká opravdu mohla být. Burke ovšem upozorňuje, že se cestovatelé ve výpovědích rozcházejí a je poměrně snadné postavit jeden popis proti jinému. Další potíž spočívá v rétorickém aspektu jejich popisů, zejména kvůli tomu, že v nich určité místo zaujímají fráze a schémata. Tyto texty nejsou o nic víc spontánními a objektivními popisy nových zkušeností, než jsou třeba autobiografie spontánními a objektivními záznamy individuálních životů. Přinejmenším některé z těchto textů byly psány s myšlenkou na pozdější zveřejnění a většina jich dodržuje určité literární konvence. V některých cestopisech objevíme předsudky autorů, které odrážejí názory autorů, jež si vytvořili ještě předtím, než opustili svou zemi, a je lhostejno, zda se tak stalo na základě konverzace nebo četby.

Cestopisný žánr má mezi literárními kategoriemi zvláštní postavení. Nachází se na ose mezi tvorbou vědeckou (nebo spíše populárně-vědeckou) a uměleckou. Právě z toho důvodu jsou na něj kladeny vysoké požadavky, neboť v ideálním případě by měl být stejně faktograficky spolehlivý jako umělecky zdařilý. Jedním z rysů tohoto žánru je, že odráží také autorovy subjektivní pocity vyvolané poznatky a zážitky z cestování, jež však musí popsat tak opatrně, aby faktografii díla neodsunul do pozadí.

V období renesance a raného baroka měl cestopisný žánr z pohledu dějin české literatury relativně významné postavení, ale později se téměř vytratil. V 19. století se znovu dostal na výsluní, neboť došlo k tzv. zrození moderního cestopisu. Značnou část knih tohoto typu nepsali jenom profesionální cestovatelé, ale často to byli i cestující literáti (například spisovatelé, básníci, novináři) či jiní umělci. Za první moderní český cestopis se považuje dílo cestovatele Emila Holuba Sedm let v jižní Africe, které vyšlo v roce 1880.

Proč jsou cestopisy tak populární? Cestopisná literatura představuje žánr oblíbený všemi generacemi všech staletí. Je tomu zřejmě proto, že v cestopise si každý může najít to své: zeměpisec, historik, etnolog, astronom atd. Kromě odborníků si však přijdou na své i čtenáři dávající přednost uměleckému ztvárnění literatury faktu, jímž bezesporu dobrý cestopis opravdu je. Cestopis je zajímavý i pro ty, kteří sami necestovali, ač zájem o poznání neznámých krajin mají, ale především pro všechny ty, jimž nechybí ona vzácnost snít, utíkat do světa fantazie, která podmiňuje veškerou tvorbu uměleckou i vědeckou a pomáhá občas překonat i nejednu těžkou životní etapu.

Velká část společnosti druhé poloviny 19. století dychtila po všem, co vybočovalo z běžného rámce každodenního koloběhu, takže cestovatelské přednášky se těšily všeobecné oblibě. Už z toho důvodu, že těchto akcí nebylo mnoho. Cestovatelské osobnosti posluchačům nabízely vedle dobrodružství a exotiky i něco poznání, tudíž něco nového. A pokud se vědělo, že ten který cestovatel má dar řeči a umí publikum zaujmout, neměl nikdy o posluchače nouzi. Pro samotné cestovatele skýtala přednášková činnost hned několik výhod. Kromě možnosti rychlého předávání informací, osobní prezentace a zvyšování vlastní popularity znamenal výnos z veřejných vystoupení vítaný zdroj finančních prostředků, pro některé z cestovatelů dokonce hlavní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První Čech na pěti kontinentech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.