Copyright © Václav Jakeš, 2019

Illustrations © Rosvita Mikulová, 2019

Cover Art & Layout © Josef Kroupa, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-228-8 (print)

ISBN 978-80-7557-785-6 (ePub)

ISBN 978-80-7557-796-2 (Mobi)

ISBN 978-80-7557-797-9 (pdf)

Chtěl bych poděkovat manželům Urbaczkovým za pomoc, které se mi od nich dostalo při mé tvorbě.

Předmluva

„Pythagorejci říkali, že je prázdno a z nekonečna vstupuje do světa jednak vzduch, jako by jej svět vdechoval, jednak prázdno oddělující věci, ježto je prázdno jakýmsi dělidlem a hranicí sousedních věcí. Je především u čísel, neboť prázdno ohraničuje jejich podstatu.“ Aristoteles

Žijeme ve světě, který je z velké části (přes veškerý pokrok) našim smyslům nedostupný, o kterém se možná nikdy v úplnosti nedovíme, jak vyhlíží. Ovšem tím lépe pro spisovatele.

Václav Jakeš se do nejoblíbenější oblasti svého literárního zájmu vrací opakovaně a nelze proto pochybovat o tom, že je mu tento žánr blízký po citové i intelektuální stránce. Nerozlišuje přitom mezi tzv. velkými či malými náměty, stejně zaujat pohledem do mikroskopu přírodovědce jako teleskopu hvězdáře.

S pochopením i vlídnou skepsí pohlíží na cestu člověka z jeskyně nevědomosti (a nedej bože zase zpátky) k novým horizontům poznání, které se ovšem natolik rozšiřují, až běžnému pozorovateli mizí. Jaká – a kde – je potom pravda? A existuje vůbec?

Ne každý má dnes čas a chuť vracet se ke studiu základů moderních věd. Naštěstí sám autor odměřuje fakta s precizností pečlivého lékárníka (tedy cum grano salis, se špetkou humoru a životní moudrosti) v zájmu nerušeného čtenářova požitku z četby.

Není to jen fundovaný exkurs do světa matematiky, fyziky, kybernetiky, astronomie a různých dalších disciplín – ale také zasvěcený pohled do lidského nitra, podaný s přesvědčivým étosem aplikovaných filozofických i psychologických poznatků. Zde všude se ovšem ve druhém plánu tiše počítá se čtenářovou reakcí, přičemž se samozřejmě nevyžaduje, aby byla a priori souhlasná. To její sílu a dopad neumenší, ba právě naopak.

Prastará je víra, že osou vesmíru je Země a mírou věcí člověk, přičemž jeho vesmír je poměrně malý a má jisté lidské měřítko, tedy i samotných nebes lze dosáhnout za příznivé shody okolností třeba prostým výstupem po žebříku. Ještě v první polovině dvacátého století píše básník a mistr hororu Howard Phillips Lovecraft, že „… žijeme na poklidném ostrůvku nevědomosti uprostřed černých moří nekonečna a neočekává se, že se budeme vydávat daleko od břehů“.

Jak odlišný pohled od dnešních smělých představ a perspektiv galaxií a metagalaxií. Pravda, zatím obýváme pouze jeden ze zastrčených dvorků kosmické megapolis.

Ale i nad ním svítí hvězdy.

Libor Hlaváček

Vločka

Seděl u okna a zasněně se díval, jak hustě sněží. Temná obloha chrlila bezpočet vloček, a přestože atmosféra pozdního lednového odpoledne byla depresivní, cosi jej na té podívané uchvacovalo. Obyčejně to chodí tak, že pochmurné počasí dovede ovlivnit náladu člověka. Jeho si však začalo podmaňovat to měkké ticho a poletování hebkého pápěří snášejícího se houpavě dolů, aby lehounce dosedlo na myriády ostatních.

Vzhlédl proti nebi a zanedlouho měl dojem letu vzhůru. Až teď seznal, co je na tom pocitu tak báječné. Vždyť tohle dělával jako malý kluk. Sedával u okna v kuchyni a nechával se unášet proti letu zmrzlých krystalků. Volný a svobodný. Často otvíral okno a na dlaň si nechal usedat lehounký sníh. Pozoroval tající vločky a nepřemýšlel o jejich skonu. Voda, ve kterou se ty jedinečné umrzlé tvary měnily, přece byla životodárnou tekutinou.

Opatrně otevřel okno a natáhl dlaň. Vločky se jí jemně dotýkaly a jemu pramálo záleželo na skutečnosti, že Jírová z protějšího domu zírá na toho starého blázna, co to vyvádí. Stěží by pochopila blaženost návratu do dětství, pohádkovou jednoduchost bytí, soulad duše s tělem, přátelský svět fungující jen pro tyto prosté okamžiky, bez sžíravých pocitů trapnosti a viny.

Chlapci by toto chování každý toleroval. To, co prováděl nyní, chtělo velkou dávku kuráže. Přihlouplý stařec, oděný nalehko u otevřeného okna, lapající vločky sněhu. Baba Jírová jistě rozhlásí a barvitě popíše jeho senilní jednání. Určitě rozpoutá pochybnosti o jeho duševním zdraví. Však taky k tomu spektáklu přitáhla starého Jíru. Ten se ale nedíval na bláhového dědka odnaproti. Něžně hleděl vzhůru a dalo se s jistotou tvrdit, že zažívá podobné pocity jako ten pošetilec, co mu jej žena dává za špatný příklad.

*

Po chvilce civění Jíra zmizel v pokoji, netuše, že ten odvedle se vyklonil z okna ještě o kousek dál, jako by chtěl lapit vloček co nejvíce. Jejich šimrání na dlani pojednou přerušilo cosi nepatřičného. Podíval se blíže a oněměl. Uprostřed tajících vloček stál malý anděl velký jako krystal ledu!

„Tak už mě vezmi dovnitř! Já ti neroztaju. Á, tak ty máš pochybnosti, zda jsi v tom snění nezašel příliš daleko! Pojď! Zažehnáme pochyby!“ Strnule, s prkenně nataženou rukou, ustoupil do pokoje. „Zavři! Budeš tady mít zimu,“ prohlásil anděl a udělal si pohodlí. „Užuž! Jistě! Samozřejmě!“ blábolil, jsa ohromen. Řádně zarygloval okno jednou rukou, drže tu druhou v nábožném vznosu. „Tak, už ti bude teplo,“ obrátil se účastně na anděla. „Vrtá ti hlavou, jestli se nám tyká, nebo vyká, co?“ prohlásil ten z dlaně. „Opravdu nevím. Nemám tušení,“ zrozpačitěl. „To máš jedno. Klidně mi tykej,“ usmál se anděl. „Důležitější je, proč jsem tady.“ „Ty jsi můj strážný?“ hádal. „Nebo sis pro mě přišel?“ zděsil se. „Počkej, nestraš! Ani hlídač, ani posel smrti. Pozval jsi mě sem dětsky bezelstným chováním.“ „Neudělal jsem nic zvláštního,“ strachoval se dále.

Anděl vstal a zahleděl se přímo na něj: „Jsem tady, abych s tebou prožil tu krásnou jednoduchost světa, které si už nikdo nevšímá. Tu prostou přímočarost a laskavou chvíli štěstí, v níž se o nic nesnažíš a máš jen dětsky krásnou radost z bytí. Hodil jsi za hlavu strastiplné stáří se všemi jeho bolestmi, celou komplikovanost světa a hloupou náladu. Jako chlapci ti přece nevadila pošmournost daná počasím a krátkostí zimního dne. Nerojily se ti hlavou myšlenky na konečnost bytí. Takže když ses tak hezky odpoutal od nálady zmaru s lehkostí chlapeckého pohledu na svět, jsem tady s tebou, abych ti sdělil, že právě tohle je esencí života. Totiž, abys pochopil. Největším bohatstvím je mír v duši.“

Zavřel oči a nechal se unášet podstatou. Když je otevřel, na dlani mu zbyla jen kapka vody.

Nekonečno

Černovlasý upravený muž středního věku s nepadnoucími bujnými licousy pozoroval ruch na ulici před sebou. Pomalu usrkával kafe a nervózně žmoulal noviny v ruce. Něco rušilo jeho každodenní rituál poklidné snídaně v místní kavárně. Tady začínal den ranními zprávami, horkými doušky a sladkým rohlíkem. Vnitřně srovnaný pak vždy pokračoval na univerzitu, kde přednášel aplikovanou matematiku.

Ambiciózní mladý vědec, dalo by se říci, dnes pociťoval jakousi zvláštní tíseň, kterou zažívají pouze intuitivové. Jakože se něco stane nebo něco není v pořádku. Prostě věci postrádají svůj řád. Možná je to tím, jak se zamotal s nekonečny a nekonečnými množinami při výkladu Cantorových výroků s ordinálními i kardinálními čísly. Posluchače kupodivu neudivovala skutečnost, že konečná množina může obsahovat nekonečné množství prvků. Copak jim nedošla skutečnost, že ekvivalentem je konečný vesmír s nekonečným počtem prvků? A protože je možné prostor zakřivit, může utvořit sféru, po níž nedojdete nikdy na konec. Chodit můžete po povrchu, jak dlouho chcete, bez začátku a konce. Vlastně nekonečně dlouho. Věděl, že tohle je topologie. Ale ta s nekonečny také souvisí. Pro pobavení dával k dobru skutečnost, že ke každému nekonečnu můžeme připočíst libovolné číslo, a tím nám začnou vznikat nekonečna větší a menší.

Udivený pedagog přednášel tyto podivnosti stoicky klidným studentům, kteří hloubku problému nenahlédli. Jejich ignorantství připisoval matematickému výkladu látky, bez fyzikálních a kosmologických konotací. Rozhodl se, že příště jim vysvětlí, jak pochopit nekonečný vesmír, a to opakovatelností Velkých třesků s následným rozpínám, po němž za drahnou dobu dojde vlivem gravitace k degradaci ve Velkém křachu, a ten může být impulzem k rozpínání nového vesmíru. To v případě dostatečného množství hmoty. Je-li údělem tohoto univerza inflace nafukující nové a nové ostrovní vesmíry do moře falešného vakua, potom jsme jedni z nekonečného počtu bez konce.

To, co jej na nekonečnu tohoto všehomíra děsilo, byla skutečnost jistoty stálého opakování všech možných konfigurací stavebních prvků hmoty s následkem identických světů se stejnými lidmi, jejichž chování je totožné. Příšerná představa lidí stále opakujících stejné chyby, stejné nepravosti, stejné zlo.

A co když někteří posluchači jsou věřící? Kam zasadit Boha ve vesmíru bez počátku a bez konce? Neboť on je hybatel, tedy příčina pohybu, impulz počátku. Počátku nekonečna? Matematicky je nekonečno snadno vyjádřitelné. Fyzikálně a zkušenostně jde o strašlivou prapodivnost, neboť filozofické interpretace nekonečna narážejí nejen na logiku, ale především na lidské vnímání světa.

Kdesi v koutku duše cítil, že matematika je svým neomezeným rozsahem vlastně božská. Je v ní stopa hybatele, jasný otisk i pozvánka. Bůh je, oproti naší zkušenosti, někde, kde by ho nikdo nečekal. Fyzika a kosmologie, neřkuli filozofie, jsou jen lopotnými příměry absolutna, neboť jejich vysvětlením nekonečna je jen stálé opakování. Opakování, nebo zaseknutí se v opakovatelnosti. Zaseknutí?

Vytřeštěně se podíval na noviny a naráz prozřel! Dvacátého prvního února, ale to bylo přeci i včera…

Labyrint

Bílá koule labyrintu stála nedaleko za městem, kde krajina přecházela v mírnou pahorkatinu. Monumentální velikost ohromila každého, kdo se vydal směrem k moři. Gigant byl obklopen celou řadou staveb s technologickými zařízeními a řídicím centrem zajišťujícím zcela ojedinělý adrenalinový zážitek pohybu v trojrozměrném prostoru s překážkami, které se neustále měnily v čase. Pohyby dopředu a dozadu, vpravo a vlevo, nahoru a dolů byly doplněny úhlopříčnými a zakřivenými. Rozměry labyrintu, ale především variabilita konfigurace, byly přímo výzvou pro zvědavce s divokým srdcem, ale také všemožnými dobrodruhy. Po nich přicházeli pedantičtí topologové, aby je vystřídali softwaroví experti na pohyb v komplikovaném nestandardním a stále se měnícím prostoru. Posléze se do koule začali hrnout i normální lidé, kteří to chtěli jen zkusit.

Principem hry Labyrint, provozované firmou Emotion Ocean, bylo vstoupit na určeném místě do koule a pak ji po průchodu labyrintem opustit. Nutno dodat, že zákazníci platili za tento prožitek slušné peníze a podepisovali ustanovení o nemožnosti žalovat firmu za újmu na zdraví, neboť pobyt v kouli byl pouze na vlastní nebezpečí. Labyrint byl vybaven sociálními zařízeními, včetně sprch, občerstvovacími stanicemi a místy pro odpočinek. Jen je najít…

Skon tvůrce hry Labyrint přišel jako blesk z čistého nebe. Smrtelný autor nesmrtelného díla, psaly noviny. Oplakán jako génius zábavy, byl za nějaký čas, jak už to bývá, zapomenut. Jeho dílo Labyrint pak pokračovalo dále ve své činnosti a přijímalo desítky uchazečů o slávu vítěze nad sofistikovaným soupeřem. Porazit super technologii! Vyhrával však stále Labyrint.

Zhruba po třech měsících činnosti zařízení začala na firmu přicházet první trestní oznámení rodinných příslušníků a přátel těch, co vešli do Labyrintu, ale zatím se z něj nevrátili. Z koule se zatím nikdo nedostal ven. Celou ošemetnou situaci firmy Emotion Ocean ztěžovala skutečnost, že člověk, který pekelnému stroji takříkajíc rozuměl, nebyl mezi živými. Ve vší tichosti firma uspořádala, ve spolupráci s renomovanými odborníky, záchrannou výpravu, jež však také beze stopy zmizela v „kouli bez návratu“, jak jí lidé začali říkat. Až po tomto fiasku přišla společnost s prosbou o pomoc, neboť se, podle slov mluvčího, hra úplně vymkla kontrole.

Pasport hry, zejména pak algoritmus změn překážek, se nikdy nenašel. Měla je v hlavě jediná osoba, nebožtík. Při následném rozsáhlém vyšetřování federálními úřady byly všechny tyto skutečnosti stvrzeny a byli pozatýkáni zaměstnanci firmy včetně vrátného. Státní zástupce pak na všechny uvalil žalobu za omezování osobní svobody.

Vláda ustanovila tým vědců z oborů topologie, mechaniky, psychologie a matematiky, a ten se pustil do rozkrývání tajemství monstra. Jejich snaha neustále narážela na překážky, jak vysvětlit některé skutečnosti časoprostorových změn ve sférickém prostoru, které se limitně blížily nekonečnu.

Postup a řazení překážek byly nad síly i největšího počítače. Stálé změny, uspořádání a konfigurace vytvářely tak variabilní prostředí, že překračovaly limity početních operací komputeru.

„Za těchto okolností nařizuji rozebrat celé zařízení a přebírám za to úplnou odpovědnost,“ prohlásil ministr vnitra před kamerami všech světových televizí, včetně ČT24, která do programu komentujícího událost ihned povolala na slovo vzaté odborníky, učitele geometrie, hodináře a mluvčího Biskupské konference, a ti pak celé odpoledne vyplňovali prostor mezi přímými vstupy z místa tragédie.

Prvně jmenovaný osvěžil znalosti diváků týkající se stanovení povrchu, objemu a poloměru koule. Druhý blábolil cosi o ozubených mechanismech hodinových strojků uspořádaným do pomala nebo do rychla, čímž chtěl zřejmě naznačit, že to v té kouli bude setsakramentsky komplikované. No, a představitel kléru se zdviženým prstem varoval všechny, ať se nepletou do nevyzpytatelných cest božích, jinak to dopadne jako v té kuličce.

Ministr vnitra pro nedostatek finančních prostředků, rozpočet jeho resortu byl překročen už na konci února, najal místo specializované firmy firmu demoliční. Ta odstrojování pláště pomalým cizelovaným způsobem nahradila činností jako na šrotišti. Autogeny, hydraulické nůžky a bourací koule, to byly vhodné nástroje, jak se firma domnívala. Coby subdodavatele si pak pozvala střelmistry, kteří některé konstrukce prostě odpálili.

Zpustošené zbytky materiálu připomínajícího kov spolu s částmi motorů a servopohonů, táhla a páky se válely všude kolem prázdného prostoru, pořád jaksi divně ohraničeného od zbylé scenérie. Ale čím? Přirozené prostředí kolem koule se markantně lišilo od toho, co bylo jejím obsahem. Prostory byly od sebe prostě separovány.

„Tohle boží dopuštění má na svědomí kdo?“ optal se profesor Barley svého asistenta, jenž zíral na to, co dříve býval okázalý Labyrint. Překračovali změť konstrukcí, pláty materiálu a části soukolí. Snažili se pochopit, co tyto trosky dříve tvořily. Barleyho sem poslal šéf kontrarozvědky, aby jako prvořadý fyzik, ale také jako agent vnesl jasno do záhady, kam se poděly ty davy lidí, které do koule vstoupily. Ve zdemolovaném Labyrintu prostě nikdo nebyl.

„Kam se všichni z té koule poděli? Přeci se nikdo nemohl dostat ven!“ ptal se sám sebe asistent prohlížeje si vnitřek labyrintu. Všichni lidé byli zkrátka fuč. „Radši se půjdeme podívat do řídicího střediska,“ vzal profesor asistenta pod paží. „Tady už nic neuvidíme.“

Přivítal je sál ze světlého mramoru prošpikovaný obrazovkami, jimž dominoval řídicí pult s počítačem. „Zde už někdo také byl,“ rozhodil asistent rozpačitě rukama, komentuje rozházené manuály a klávesnice polité kávou a bůhvíčím dalším. „Zavolejte někoho, kdo nám ten počítač spustí,“ zavelel profesor a prohlížel si návody k obsluze.

Ani po několika únavných dnech nepokročili o píď v pochopení algoritmu změn překážek. Záznam z vnitřních kamer labyrintu ukazoval lidi vstupující do systému koule a pak jejich náhlé zmizení, naráz, třeba uprostřed pohybu. Jako by se rozplynuli.

„To nikomu před námi nevadilo?“ ohlédl se profesor na vyjeveného asistenta. „Možná nedošli v záznamu až sem. Vždyť se na to, profesore, díváme už pátý den.“ „Blbost, člověče! Ti lidé mizejí na záznamech od samotného začátku! Vcházejí dovnitř, diskutují, hádají se, jak postupovat dál, a pak jsou rázem pryč!“

Na víkend profesor osaměl, neboť asistent se odebral plnit rodinné povinnosti. Po návratu našel profesora pohrouženého do vlastních poznámek. „Ten parchant zatracenej to dokázal!“ mumlal si sám pro sebe. „Co dokázal?“ zeptal se asistent nechápavě. „Víte přeci, co je termín super úkol. No, když v uzavřené soustavě, v našem případě v ohraničeném prostoru koule, za konečný čas učiníte nekonečné množství úkonů. A jemu se to tou stálou přestavbou reálií povedlo!“

„A kde jsou ti lidé, profesore?“ „Přeci někde v nekonečném prostoru a času, vy troubo!“

Vrah

Úporná, nesnesitelná bolest hlavy ho znovu, pokolikáté už, vyhnala z domu, tentokrát do mrazivé noci velkoměsta. Vnímal jen chlad a šmouhy neónů reklam. Vozidla, která jej míjela, mu připadala jako monstra s obrovskýma svítícíma očima. Zrychloval chůzi, až se nakonec, jako smyslů zbavený, řítil ulicemi. Přerývaně dýchal, neschopen zachytit se v mysli čehokoliv. Strašná bolest rvoucí mozek na kusy!

S třeštící hlavou v dlaních zůstal stát na rohu ulice, když si jí všiml. Šlapky, vyzývavé povětrnice. Otočila se na něj, ale rázem jí bylo jasné, že z téhle lidské trosky bude těžko kunšaft. Když viděla jeho zbědovaný stav, chvíli přemýšlela, jestli se nevrátit zpátky do hospody, z níž ji před okamžikem vyhodil pasák. Měla divnou předtuchu, ale pak jen mávla rukou. Tohle věchýtko jí určitě neublíží.

Bolest hlavy začala ustupovat a nahradily ji drnčivé hlasy našeptávačů: „Tak dělej! Ukaž, že jsi chlap a kdo je tady pánem! Jen ty rozhodneš, jak dopadne tahle ženská! Ona se ti posmívá. Má z tebe srandu. Má tě jen za vyhublého mrzáčka. Nicku.“ Začal zuřit a vnitřní hlasy jej v jeho amoku podporovaly. „Ukaž jí, že nejsi žádná zdechlinka!“

Smyslů zbavený dohnal oběť a nadlidskou silou ji začal zezadu škrtit. Po dlouhém boji se přestala zmítat a oněměla s dokořán otevřenými ústy a očima. Pustil ji. Třásl se po celém těle. Zuby mu cvakaly zimnicí. Hlava přestala třeštit a on vnímal nejen úlevu od bolesti, ale též sadistické uspokojení.

Rozběhl se pryč. Doma jej nával racionality přiměl k tomu, aby se všechno pokusil jednou provždy ukončit. Vložil si hlaveň osmatřicítky do úst, ale neměl odvahu zmáčknout spoušť. Nikdy neměl odvahu připravit sám sebe o život. Copak to bylo možné teď, při plném, jasném vědomí? Zůstaly mu jen další příšerné sžíravé výčitky, vyprahlost vraha. „Ale já za to přeci nemohu! To ta bolest! To ta hrozná bolest!“ řval do prázdných stěn své luxusní vily.

*

„Doktore Pedroso, co to máte na obličeji? A tady na rukách?“ komentovala asistentka Chavezová krvavé šrámy. „Kdybych vás neznala, skoro bych si řekla, že jste ten masovej vrah. Víte, že předevčírem dole ve městě zase někoho oddělal?“ sdělovala novinku šéfovi výzkumu nekonečna. „To mám od Bena, paní Chavezová. On někdy nemá míru a hraje si tak, až to přežene.“ „Já vám to vždycky říkala, doktore, že pitbul se k vám nehodí. To jsou ostří psi a vy jste takovej,“ napadlo ji „tintítko“, ale rozhodla se pro korektní „útlocitnej“. Jak to, že od ní to nefunguje, když se mu posmívá, napadlo jej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nekonečno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.