Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Mgr. Radka Loja

Emoce pod kontrolou
Pět kroků ke zvládání emocí

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7247. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Sazba a grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 208
První vydání, Praha 2019
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2978-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-2977-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-2217-2 (print)

O autorce

Ing. Mgr. Radka Loja

Radka je psycholožka, lektorka a koučka. Ráda píše a ve volném čase se věnuje rodině, meditaci a sportu. Vede přednášky a workshopy na témata „Práce s emocemi“, „Pozitivní myšlení“, „Meditace a všímavost“, „Zvládání stresu a zvyšování psychické odolnosti“, „Využití alfa stavu“, „Jak více využívat mozek“ a další. Její práce je založena na praktických zkušenostech s lidmi, moderních poznatcích z psychologie a na práci s podvědomím.

Je spoluautorkou knihy Jak získat úspěch, klid a vyrovnanost v hektické současnosti (Grada Publishing, 2017) a autorkou online kurzů „Emoce pod kontrolou“ na webu seduo.cz. Provozuje web osobního rozvoje mindtrix.cz, kde se můžete podívat na její články a kurzy.

Původně vystudovala Fakultu elektrotechnickou na Českém vysokém učení technickém v Praze, později jednooborovou psychologii na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Dříve pracovala v nadnárodních auditorských společnostech PriceWaterhouseCoopers a Ernst & Young.

Sedm stovek slov úvodem

Před 250 miliony let, ve čtvrtek odpoledne v 15:30, se na Zemi objevili dinosauři a přinesli v amygdale první dvě emoce: strach a vztek. Víc jich nepotřebovali, vystačili si s nimi. Jejich pozdější odchod ze scény byl podle některých badatelů a pamětníků zčásti způsoben malými hlodavci, kteří jim žrali vejce. Ti už z toho tenkrát měli radost a pokud žádné vejce nenašli, byli smutní. Pokud bylo vejce zasmrádlé (takzvaný záprtek), odpor k nalezenému byl tak masivní, že je ani nepozřeli, jen se divili, jak to je možné.

V této chvíli již máme pohromadě šest základních emocí: strach, vztek, radost, smutek, odpor a údiv, z nichž se – podobně jako ze tří základních barev – skládá celé bohaté emoční spektrum našich blízkých příbuzných i člověka. V podstatě to věděl už Darwin před půldruhým stoletím, když v roce 1872 vydal spis Výraz emocí u člověka a u zvířete. Jenže tenkrát osvícená věda sice odvrhla Boha, nebyla však schopná připustit, že člověk – Homo sapiens sapiens – je také živočich, který má s ostatními spoustu společného. Trvalo tedy dlouho, než jsme se k jeho poznání propracovali. Medicína to neakceptovala dodnes, a tak se ve druhém ročníku studenti o emocích dozvídají všeho všudy to, že smích třese bránicí, zatímco pláč je parasympatická reakce… a pak už jen o zatraceně vymknutých emocích v psychiatrii.

Přitom dnes už je naprosto jasné, že emoce jsou primárně tělesné děje, které nás nastavují směrem k nějaké akci, k nějakému pohybu. Smutný organismus je něco zcela jiného než organismus veselý nebo vystrašený. Ideální emocí je radost, pokud jde o ty jednoduché, ze složených je to pak láska, která může být (ale také vůbec nemusí) spojena se sexualitou. Emoce se odehrávají v divadle těla, říká Antonio Damasio, a do divadla mysli jsou překládány jako pocity. Emoce nás přepadají v jakémsi návalu (state) a také nás doprovázejí v dlouhodobém nastavení (trait). V ohrožení se objevuje stav úzkosti, člověk ale také může být úzkostně nastavený, trpět na předtuchy a slyšet trávu růst.

Veselá mysl – půl zdraví, říká lidová moudrost. Tuto empirickou zkušenost potvrzuje dnes psychosomatická medicina. Negativní emocionální nastavení s převahou nepříjemných afektivních stavů je dáváno do souvislosti se zhoršenou kvalitou života a větší nemocností, nejen co se týká depresí a úzkostí, ale mnoha dalších chorob. Pozitivní emoce naopak pomáhají zdravotní obtíže zvládat a deset minut smíchu má dvouhodinový protibolestivý účinek.

Přestože emoce přicházejí jako spontánní reakce na zevní i vnitřní podněty, dá se s nimi leccos dělat a nejsme jim vystaveni na pospas jako bezbranná oběť. Podívejme se, jak Hamletovi (v překladu Františka Nevrly) předvedl svou emoci První herec:

Není to úžasné, jak tenhle herec

jen v obrazu, jen ve vysněné vášni

přinutí duši ke své představě,

že jejím účinkem mu tváře zvadnou;

se slzou v očích, rozrušeným vzhledem,

zlomeným hlasem, celým vzezřením

jde za svou myšlenkou? A všechno pro nic!

Pro Hekubu!

Co je mu Hekuba, on Hekubě,

že pláče pro ni? Co by učinil,

mít příčinu a osten k rozvášnění,

jako mám já? Zkropil by scénu v slzách,

sluch posluchačů rozštípil by hrůzou,

zbláznil by vinné, zděsil nevinné,

zmátl by nevědomé; úžasem

zbavil by výkonnosti zrak i sluch!

Tak, jak můžeme emoci vyvolat, je možné ji usměrnit, modulovat, měnit a stejně jako nás rozruší, rozesmutní, vystraší, rozzlobí špatné zprávy, jsou informace z duše i z těla, které nás naladí a rozradostní. Následující text jich obsahuje velké množství. Autorka má skutečně důsledný psychosomatický přístup a nabízí spouštěče těch správných psychosomatických stavů a tím cestu do zklidnění, harmonie a do zdraví.

Milá čtenářko, milý čtenáři, vy všichni, kteří máte občas dojem, že svět není hezké místo a že se k vám osud chová nespravedlivě, uvědomte si: JEDINÉ, CO MŮŽETE BEZPEČNĚ ZMĚNIT, JSTE VY SAMI! A s tím i pohled na nepřízně a trampoty, které život nabízí. Vzpomeňte na optimistické heslo, jež bez teček (jsou totiž i taková optimistická hesla, kde je výraz pro pozadí nutno s ohledem na školní mládež vytečkovat) pravdivě říká:

Přestože kráčíš s nahým zadkem,

je každý den tvým velkým svátkem!

A držte se ho. Dá se tak projít i hlubokými roklemi nesnází, nepohody a strastí. Protože podstatné je, jak to, co se děje, přijímáme. Umíme-li porážku přijmout s humorem, neprohráli jsme.

Praha, 7. dubna 2019

Váš Radkin Honzák

Jak udělat emoce rozumnějšími a rozum emotivnějším?

Když jsem dočetl tuto knihu, vzpomněl jsem si na století starou myšlenku Sigmunda Freuda, kterou lze zjednodušeně parafrázovat takto: v průběhu vývoje člověka se kultura, kterou žijeme, vzdálila od našich pudových sil a instinktů. Chceme-li být individuálně psychicky (a tím také společensky, sociokulturně) zdraví, musíme „kultivovat“ naší pudovou podstatu a současně naši kulturu přibližovat naší pudové přirozenosti. Otázkou je, nakolik to je možné? Zdá se, že cesta vede právě přes „emoce“.

Jsou „rozum“ a „emoce“ zcela odlišné věci?

Odkazování na emoce v souvislosti s vývojově starou částí mozku (plazím a savčím mozkem) a na rozum s vývojově mladší částí mozku (neokortex) je sice oprávněné, ale poněkud zavádějící. Emoce jsou silně vázány na pudy a instinkty a jsou více přenášeny geneticky než vlivem sociokulturního prostředí v průběhu života. Rozum jde ruku v ruce se vznikem řeči a myšlení, s postupným vývojem od „předmětného“ k „abstraktnímu“ myšlení. Hraje zde relativně výraznější roli vliv prostředí (výchovy, vzdělání, technologií dané doby apod.) než vliv genů. Nelze se však domnívat, že naše emoce neprocházejí vývojem. Zatímco naše základní výbava pudy a instinkty se skutečně viditelně nevyvíjí, emoce procházejí změnami současně s naším rozumem. Hodně zjednodušeně lze říci, že emoce se vyvíjejí aritmetickou řadou a rozum řadou geometrickou. Mezi rozumem a emocemi však existuje kulturně vývojová souvislost a obě složky se vzájemně ovlivňují a proměňují.

Jaká je souvislost mezi IQ a EQ?

Je pravdou, že emoce u člověka jsou vývojově starší než jeho rozum, který je prokazatelný až „posledních“ nejméně čtvrt miliónu let. Od jisté doby jdou však ruku v ruce. Proto je také obtížné oddělit obecnou inteligenci od emoční inteligence (IQ od EQ). Troufám si vyslovit hypotézu, že mezi IQ a EQ je statisticky významná závislost. Ano, známe lidi s vysokým IQ, jejichž chování naznačuje velmi chabou sociální a emoční složku inteligence. Často se ptáme (a nikoliv jen v souvislosti s politickými osobnostmi): „Jak je možné, že se tak chytrý člověk může chovat jako idiot?“ Navzdory tomu jsem přesvědčen, že ve skupině lidí s vyšším IQ jsou více zastoupeni lidé i s vyšším EQ a naopak: ve skupinách lidí s obecně nižší inteligencí je větší podíl těch, kteří s emocemi nedokážou pracovat, jsou buď neteční, pasivní, nebo naopak agresivní. U lidí s vyšší obecnou inteligencí existuje vyšší pravděpodobnost, že v průběhu života budou výrazněji posilovat jak svůj rozum, tak současně schopnost mít své emoce pod kontrolou.

Posilováním obecné inteligence posilujeme i emoční inteligenci a naopak. Ovšem i relativně malý vývojový „náskok“ a instinktivní „náboj“ (a tím i „rychlost“) emocí může způsobovat rozpor mezi tím, čeho chceme racionálně dosáhnout, a mezi tím, čeho s nezamýšlenou příměsí emocí svým chováním skutečně dosahujeme. Poznání tohoto rozporu a „synchronizace“ emotivní a racionální složky našeho myšlení a jednání je cestou nesmírně složitou a obtížnou, ale tato cesta vede k úspěchu v komunikaci a kooperaci s druhými a tudíž i k osobní spokojenosti.

Jak emoce a rozum souvisejí s našimi hodnotami?

Náš hodnotový systém předurčuje, zda nám budou emoce škodit nebo pomáhat, zda podpoří rozumné, racionální jednání, nebo naopak jednání destruktivní a agresivní. Materialistický a ideologicky dogmatický hodnotový systém lidí podporuje jednoznačnost a jednoduchost. Dává přednost dichotomickému vnímání a přijímání věcí a jejich hodnocení „buď, anebo“. Buď je to „dobré“, nebo „zlé“, buď jdeš „s námi“, nebo „proti nám“… Černobílý obraz světa ignoruje nejednoznačnost, širokou škálu možností a barevných odstínů a posiluje „extrémní“ negativní emoce (strach, zlost, závist…), které nacházejí svůj výraz v netoleranci, v sektářství všeho typu, v třídní nenávisti, v šovinismu, v rasismu, ale například i v davové psychóze a agresivitě na fotbalových stadionech. Taková hodnotová orientace nahrává rychlému prosazení emotivních stereotypů a pudovým reakcím.

Naopak postmaterialistické hodnoty lidí, které se opírají o sebereflexi, vzdělávání, osobní rozvoj a seberealizaci, účast na řízení obcí a státu, možnost svobodného podnikání a vyznání, cestování a poznávání jiných kultur, vedou k chápání složitosti a nejednoznačnosti světa, k toleranci a snaze pochopit odlišné „věci“ kolem nás. V důsledku toho také vystupují do popředí pozitivní emoce, které jsou syceny obdivem, uznáním, radostí, ale i soucitem a účastí, snahou pomoci. Jsou jakousi „brzdou“ nesmírně rychle se nabízejících a prosazujících emočních stereotypů, motivují k hlubšímu poznání, k otevřené komunikaci a konstruktivní kooperaci s druhými. A vzhledem k tomu, že poznáváme v „zrcadle“, které nám nastavují druzí, sami sebe, bude i naše sebereflexe příznivější, což zpětně pozitivně ovlivní i druhé lidi.

Proč rozpor mezi ambicemi a schopnostmi nechává vítězit emoce?

Zkušenost s lidmi okolo mě i se sebou samým mi říká, že velkým a možná největším zdrojem nezvládnutých emocí je rozpor mezi našimi ambicemi, reálnými předpoklady a schopnostmi je naplnit, dosáhnout jich. Zatímco pro lidi skromné, kteří v sobě mají velkou pokoru, je většinou příznačné, že dokážou s emocemi dobře pracovat, lidé s velkými ambicemi a malými schopnostmi je naplnit bývají velmi často ješitní, vztahovační a jen obtížně přijímají bez negativních emocí i dobře míněnou zpětnou vazbu, zvláště pokud je jen trochu kritická.

Nereálný odhad osobních možností a neadekvátně nastavené cíle nutně vedou k nespokojenosti se sebou samým a k výrazně negativnímu a emocemi sycenému jednání, pro které je typická sebelítost, vztek, hledání příčin neúspěchu ve vnějších podmínkách, závist vůči úspěšným a bagatelizování jejich úspěchu. V individuální rovině se to potom projevuje v defétismu, pasivitě nebo v extremistických aktivitách. Ve společenské rovině to vede k preferenci osobních „jistot“ nezávislých na individuálním přičinění, k rovnostářství a k přijímání paternalistických a populistických názorů a koncepcí. Nezvládnutý rozpor mezi osobními ambicemi a reálnými schopnostmi vyvolává emoce, které nahrávají nesvobodě a omezují naši seberealizaci.

Jak se projevují rozum a emoce u odlišných typů lidí?

Emoce (ať již negativní nebo pozitivní) se projevují u různých typů osobností různě. „Pragmatický“ osobnostní typ (orientovaný na cíle a na efektivní dosahování výsledků) a „analytický“ typ (orientovaný na detail a metodickou systematičnost) jsou výrazně racionálními typy osobností a emoce nehrají v jejich uvažování, rozhodování a chování primární či zásadní roli. Samozřejmě ve vypjatých situacích dokážou být emotivní, ale snaží se své emoce „držet na uzdě“, respektive dávají více energie do uvažování nad racionálním přínosem či užitkem věcí (pragmatik) nebo nad metodou (analytik) fungování dané věci, takže emoce nemají tolik síly a jsou upozaděny.

Naopak „extrovertní“ typ (orientovaný na silný prožitek) a sociabilní typ (orientovaný na utváření a udržování vztahů k druhým lidem) jsou mnohem více ovlivňováni emocemi druhých a sami také výrazněji emoce vyjadřují. Své uvažování a rozhodnutí častěji stavějí na intuici, na pocitu. Sociabilové na pocitu, zda a jak bude daná záležitost vnímána ostatními, extroverti na pocitu, zda jim daná věc poskytne prostor (a publikum) pro seberealizaci a pro silný prožitek.

Posilování emoční či sociální inteligence je však důležité pro všechny zmíněné osobnostní typy. Racionálnějším typům (pragmatik a analytik) pomůže k větší empatii, ke schopnosti více vnímat stavy a potřeby druhých, více jim naslouchat a adekvátněji reagovat na jejich názory, návrhy a životní situace. Naopak „emotivnějším“ typům (extrovert, sociabil) umožní zmírnit vliv emocí a intuitivních předpokladů a více se zaměřit na priority, na jádro problému a jeho konstruktivní a efektivní řešení.

Čtyři výzvy

•Rozum a emoce nejdou proti sobě. Emoce mají jen tendenci být rychlejší a hlasitější. Je těžké (a někdy nemožné) zvítězit nad pudovými a instinktivními silami, ale někdy to jde – je třeba to trénovat!

•Rozum má schopnost emoce kultivovat. Základem jsou naše hodnoty a jejich postmaterialistická změna. Je věcí svobodné volby každého z nás, zda chceme jen „mít“, nebo také „být“.

•Nejhorší životní emocí je pocit nenaplnění, který plyne z toho, že naše schopnosti nenaplňují naše ambice. Vede to ke zlobě, závisti a ješitné nevraživosti. Začněme proto pracovat s emocemi v tomto bodě!

•Smiřme se s tím, že někteří lidé dostali schopnost pracovat s emocemi od Boha, jiní se to musí pracně učit. Ovšem na druhou stranu něco, co je těžce vydřené, má zpravidla větší trvanlivost, více si toho vážíme a více to využíváme.

Přeji všem čtenářům, aby jim tato kniha byla dobrým průvodcem na cestě k rozumnějším emocím a emotivnějšímu rozumu.

Aleš Kabátek

sociolog, ředitel společnosti

SMARTER Training & Consulting

Úvod

„Emoce jsou jako vlny na moři. Přijdou, stáhnou se a za chvíli jsou tu další. Představují také barvy tvé duše. Pokud je necítíš, tvůj svět se stává vybledlý a bezbarvý.“

Emoce jsou zdrojem obrovské energie a vášně. Činí náš život zajímavým. Dávají mu jiskru. Díky nim dokážeme podávat neuvěřitelné výkony, prožívat lásku, úspěch, klid, smysl, strach, vztek… Pomáhají nám například v rozhodování, při výběru partnera a ukazují nám, jestli jdeme správným směrem.

Důležité je, abychom my měli emoce a ne ony nás. Pokud emoce mají nás, tak s nimi neumíme zacházet a často po sobě zanechají pěknou spoušť. Jakou? Psychosomatická onemocnění, poničené vztahy, promarněné příležitosti, neúspěchy v práci, pocity nesmyslnosti života atd.

Určitá úroveň emoční inteligence je vrozená, ale hodně se toho můžete naučit. Emočně inteligentní lidé umí svoje emoce velmi dobře rozpoznat a zvládat. Také dokážou odhadnout, jaké pocity svým jednáním vyvolávají v druhých. Bývají mistry mezilidských vztahů. Navíc umí sami sebe pozitivně motivovat, takže dosahují svých cílů i přes velké překážky. Bývají v životě šťastnější a úspěšnější. A právě o tom je tato kniha.

Všechno, co jsem napsala, mám vyzkoušené na sobě, na svých klientech z individuálních sezení i na posluchačích svých přednášek. Kniha obsahuje praktické techniky a cvičení, jež vám poslouží k tomu, abyste se naučili rozpoznávat, přijímat a zvládat svoje emoce. V žádném případě se nejedná o potlačování emocí a zachování si strnulé masky. Jde o to uvědomit si, odkud emoce přicházejí a proč, naučit se je vyjadřovat přiměřeným způsobem a krůček po krůčku přenést to, co jste pochopili a dočetli se v knize, do vašeho reálného života.

Ke knize si můžete zdarma stáhnout z webu www.mindtrix.cz některé audionahrávky s řízenými relaxacemi a praktické formuláře k zaznamenávání vašich odpovědí z jednotlivých cvičení.

Věřím, že vám kniha pomůže na vaší cestě ke spokojenosti a že v ní najdete spoustu inspirace!

Radka

I

Cesta do světa emocí

1.Intelektuální a emoční inteligence (IQ a EQ)

Všimli jste si někdy, že lidé, kteří mají velmi vysoké IQ, nebývají v životě tak úspěšní a spokojení jako jejich průměrně inteligentní kolegové? O co tady jde? Ukažme si to na příkladu dvou kamarádek, Petry a Moniky.

Příklad

Petra v současné době pracuje na vrcholové manažerské pozici a vzpomíná si, jak jí Monika byla celé dětství dávána za příklad. Monika se velmi dobře učila, měla vždy samé jedničky a vyhrávala různé olympiády. Kromě školy však neměla mnoho dalších zájmů. Petra ve škole dosahovala průměrných výsledků, věnovala se hodně sportu a občas hrála s kamarády divadlo.

Když se dívky po studiu na vysoké škole měly začlenit do praktického života, Petra neměla problém. Našla si zajímavou a kreativní práci, ve které je velmi spokojená a postupuje stále výš a výš. Naopak Monika po delším hledání začala pracovat v jedné společnosti na slušné, ale nepříliš zajímavé pozici, z níž doposud nikam nepostoupila. V práci příliš spokojená není.

Čím si myslíte, že to může být?

Kromě dalších faktorů, o nichž teď nebudu spekulovat, zde hraje velkou roli emoční inteligence. A právě tu má Petra velmi dobře rozvinutou.

1.1Co mají emočně inteligentní lidé společného?

Než si přečtete moji odpověď, zkuste se nad tím chvilku zamyslet sami.

Emočně inteligentní lidé dokážou velmi dobře vnímat vlastní emoce a také emoce druhých. Se svými emocemi umí pracovat. Bývají rovněž mistry mezilidských vztahů. Většinou skvěle odhadují, jaké pocity svým jednáním vyvolávají v druhých, a díky tomu snáze řeší konflikty. Navíc vědí, jak sami sebe pozitivně motivovat, takže dosahují svých cílů i přes určité překážky. Život se odehrává především ve vztazích, pocity štěstí a spokojenosti jsou ukryty v emocích. Tím, že emočně inteligentní lidé dovedou zacházet se vztahy a s pocity, bývají ve svých životech šťastnější a úspěšnější.

Co na to říká věda?

Ve dvacátých letech 20. století shromáždil psycholog Lewis Terman ze Stanfordovy univerzity pomocí IQ testů ty nejinteligentnější studenty z celé Kalifornie a předpokládal, že až dospějí, obsadí ve společnosti vedoucí pozice. To se však nepotvrdilo. Velmi úspěšná – podle tehdejších měřítek – byla pouze necelá třetina. Dokonce se ukázalo, že dva pozdější nositelé Nobelovy ceny za fyziku byli z výběru vyřazeni, protože jejich výsledky v IQ testech nebyly dost dobré.

Je vám tedy asi jasné, že IQ je důležitá věc, ale abyste v životě uspěli a byli spokojení, potřebujete ještě něco navíc – a to je právě emoční inteligence.

1.2Jaké vlastnosti byste chtěli mít vy?

Americký psycholog Jack Block provedl srovnání dvou teoreticky čistých typů: jedinců s vysokým IQ a jedinců s rozvinutou emoční inteligencí. Tyto charakteristiky jsou pochopitelně extrémní. V každém z nás se nacházejí v různé intenzitě a vzájemně se prolínají.

Muž s vysokým IQ:

Muž s vysokou emoční inteligencí:

•rozsáhlé intelektuální zájmy a schopnosti,

•ctižádostivý a pracovně velmi výkonný, jde tvrdě za svým cílem,

•umíněný, ironický, vypočítavý,

•kritický, povýšený, puntičkář,

•emočně chladný,

•zachovává si odstup,

•sám se sebou si nedělá starosti,

•zábrany v sexuální oblasti a smyslovém prožívání.

•mnoho času tráví s přáteli,

•vazba na lidi nebo na činnosti, odpovědnost,

•většinou bodrý,

•soucitný, nesobecký, starostlivý,

•bohatý emoční život,

•smysl pro etické jednání,

•spokojený sám se sebou a s ostatními,

•hluboké smyslové prožívání.

Žena s vysokým IQ:

Žena s vysokou emoční inteligencí:

•široké intelektuální a estetické zájmy,

•velmi dobře vyjadřuje své myšlenky,

•sklony k úzkosti, neplodnému přemítání, pocitům viny,

•sklony k introspekci (zkoumání vlastního nitra),

•intelektuální sebejistota,

•zábrany otevřeně projevovat svoje emoce,

•zachovává si odstup.

•tráví mnoho času s přáteli, společenská,

•vhodně vyjadřuje své pocity,

•nemá sklony k úzkostem, neplodnému přemítání či pocitům viny,

•pozitivní vztah k sobě, zdravá sebedůvěra, hravost, spontánnost,

•asertivní, otevřeně a přímo vyjadřuje svoje emoce,

•dobře se přizpůsobuje stresovým situacím.

Zdroj: Daniel Goleman, Emoční inteligence

Nejprve si pro inspiraci prohlédněte výše uvedené charakteristiky. Do prázdné tabulky potom sami napište, jací byste chtěli být vy. Napište jakékoli vlastnosti (nemusí být obsažené v tabulce), které buď už máte, nebo byste si přáli mít. Potom sami sebe ohodnoťte na škále od 1 do 10. Hodnocení 1 znamená, že v této charakteristice ještě nejste dost silní. Číslo 10 představuje maximum. Po přečtení této knihy (a zároveň po uplynutí tří měsíců, abyste měli čas převést naučené do praxe) se ohodnoťte znovu. Zjistěte, jaké děláte pokroky. V průběhu čtení knihy můžete doplňovat další charakteristiky.

Moje charakteristiky

Charakteristika

Hodnocení
(datum ……)

Hodnocení
(datum ……)

SHRNUTÍ

•Pro spokojený, smysluplný a úspěšný život je mnohdy emoční inteligence důležitější než inteligence intelektuální.

•Emočně inteligentní lidé dokážou velmi dobře vnímat vlastní emoce a také emoce druhých.

•Schopnost vnímání a práce s vlastními emocemi je základem dobrých mezilidských vztahů.

•Život se odehrává především ve vztazích. Protože emočně inteligentní lidé umějí zacházet se vztahy a pocity, bývají ve svých životech šťastnější a úspěšnější.

2.Emoční inteligence

Než se podíváme na jednotlivé oblasti emoční inteligence, na něco se vás zeptám. Myslíte si, že se emoční inteligence dá naučit?

Vědci se shodují na tom, že základní stupeň emoční inteligence je vrozený. Ale jako každou vlastnost, i emoční inteligenci lze velmi dobře rozvíjet a pravidelným tréninkem ji zvyšovat. Je to však dlouhodobý proces. Je to proces poznávání sebe sama. Zní to vznešeně, ale jednoduše to znamená uvědomování si toho, co se děje v nás a také kolem nás. Základem práce s emocemi je všímavost neboli mindfulness, o níž se dočtete více v podkapitole 12.3.

Při rozvoji emoční inteligence vám mohou pomoci různé semináře, individuální koučink nebo psychoterapie. Emoční inteligenci můžete trénovat i sami. Například aplikujete poznatky z této knihy do svého života, přečtete si k tématu další zajímavou literaturu či články, budete přemýšlet nad vlastním jednáním a jeho důsledky, zkusíte experimentovat se svým chováním. Chce to trpělivost – krůček po krůčku se budete zlepšovat.

Zkuste sepnout ruce a překřížit prsty. Který z vašich palců leží nahoře? Levý nebo pravý? Nyní ruce rozpojte a překřižte je jinak: pokud minule ležel navrchu palec pravé ruky, spojte je teď tak, aby navrchu ležel palec levé ruky. Nebo naopak. Jaký je to pocit? Je to nezvyklé?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Emoce pod kontrolou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.