Tato kniha vznikla na Univerzitě Karlově v rámci programu PROGRES Q 09: Historie – Klíč k pochopení globalizovaného světa.

© Josef Opatrný, 2019

Cover Ilustration © Žaneta Kortusová, 2019

Cover Art © Žaneta Kortusová, 2019

Photos © Archiv autora, Wikimedia Commons, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-223-3 (print)

ISBN 978-80-7557-790-0 (ePub)

ISBN 978-80-7557-791-7 (mobi)

ISBN 978-80-7557-792-4 (pdf)

Milovaným vnoučatům Lízince a Richardovi

Obsah

Úvodní poznámka

Země pro chudé imigranty z Evropy a bohaté nevěsty evropských elit

Statkářská dcerka z nemanželského lože

Hubeňoučké děvčátko

Konec hladových let

Opravdová sláva – Kateřina Veliká i Panenská královna

Po Perónově boku do světa politiky

Nejhorší dny jejího života

Perón nebo Braden

První dáma

Na cestách ve službách šatníku a státu

Odbory

Volební právo žen a jejich politická strana

Nadace

Do dalších voleb hlavy státu

Nemoc, nebo vražda?

Epilog

Bibliografická poznámka

Summary

Úvodní poznámka

Patnáctého října roku 1951 začal prodej publikace vydané buenosaireským nakladatelstvím Ediciones Peuser ve výjimečně vysokém – třísettisícovém – nákladu, jejž Argentinci a Argentinky okamžitě vykoupili a žádali další edici. Podle očekávání se dočkali a v následujících měsících se na pultech knihkupectví v celé zemi objevovaly exempláře nových vydání. Kongres navíc rozhodl, že se kniha stane povinnou četbou na všech argentinských školách a různé spolky a nadace ji bezplatně distribuovaly ve městech i na venkově. La razón de mi vida (Smysl mého života) Evy Perónové se tak dostal k milionům čtenářů, kteří si mohli také přečíst oslavné recenze v tisku.

Novináři prezentovali text jako autobiografické dílo manželky prezidenta Juana Dominga Peróna, což ovšem odporovalo realitě. Ve skutečnosti napsal knihu uznávaný španělský spisovatel a publicista Manuel Penella de Silva. Svoje autorství později potvrdil společně s obdivem k Evitě: „Když jsem psal knihu, myslel jsem na ni – feministickou bojovnici – a ne na perónistický režim. I když byla redakce originálu v každém případě moje, každým písmenem odpovídala jejímu ideálu a duchu boje.“1 Práce na knize začala někdy v polovině roku 1950, přibližně po roce předložil autor omezenému okruhu Evitiných spolupracovníků i samotné protagonistky její první verzi, již po připomínkách v některých pasážích podstatně pozměnil. Hlavní slovo v diskusi nad původím textem měl lékař, básník, dramatik a politik z těsné Perónovy blízkosti Raúl Mendé, navrhl inkorporaci části Perónových vzpomínek jako samostatné kapitoly^2 a požadoval, aby se v práci častěji vyskytovalo Perónovo jméno. Rukopis v upravené podobě pak představili 4. dubna 1951 vybrané společnosti v prezidentské rezidenci. Mezi hosty seděl i nizozemský princ Bernhard. Nepřijel do Buenos Aires samozřejmě proto, aby si vyslechl četbu knihy věnované hostitelce, byť považal text za „povznášející“. Přivezl pro Evitu Velký kříž Řádu Oranžsko Nasavského, ale ani jeho předání nebylo zřejmě hlavním důvodem cesty přes Atlantik, přijel patrně především kvůli jednání o prodeji zbraní argentinské vládě. Text přednesený v rezidenci pak prošel poslední, vlastně jazykovou úpravou, provedl ji Mendé, jehož úkolem bylo korigovat Penellův jazyk do argentinské varianty španělštiny. Nezanedbatelnou výhodu zde navíc představoval i „ženský způsob psaní“ charakterizující jinak Mendéovy texty.3 Tuto verzi potom Eva Perónová podepsala a nakladatel ji představil jako její vlastní životopis.

Uváděné autorství tedy neodpovídalo realitě a stejně tomu bylo s žánrovým zařazením. Smysl mého života není totiž biografií ani autobiografií. Údajů o životě domnělé autorky zde totiž najde čtenář naprosté minimum, jsou navíc prezentované zpravidla tak nejasně, že se z nich hodnověrný životopis vůbec nedá poskládat, s textem lze ovšem pracovat jako s cenným pramenem pro zkoumání autorčiných názorů a ilustraci některých okamžiků v jejím životě. Opakovaně vydávaná kniha (vydání přitom nejsou identická) tak představuje ve skutečnosti pouze prezentaci mínění nejvlivnější ženy argentinské historie na různé stránky života Argentiny, zejména na sociální poměry v zemi, ale také na vztahy této regionální mocnosti se světem. První sféru charakterizují „autorčiny“ sympatie k nejchudším vrstvám argentinské společnosti, s nimiž se podle svých opakovaných tvrzení plně ztotožňovala, v druhé pak nijak nezastírala odstup, či přímo nepřátelství vůči Spojeným státům americkým.

Z knihy pochopitelně citovali, a dodnes citují, všichni životopisci Evy Perónové, velmi často právě věty odrážející její vztah k nižším a nejnižším vrstvám argentinské společnosti na straně jedné a elitám na straně druhé. Pro první používá výraz descamisados. V doslovném překladu bez košilí, což ovšem neodpovídá významu slova, jak ho najdeme v textech a projevech družky a pak manželky argentinského politika. Descamisados košile měli, ne ovšem košile odpovídající společenským požadavkům poloviny 20. století. Nenosili bílé košile k tmavému obleku, ale barevné košile bez límečků v pracovním oblečení továrních dělníků. Jejich majetkové poměry jim nedovolovaly jiné oblečení než pracovní, které se tak stávalo uniformou této vrstvy argentinské společnosti pro dny všední i sváteční.4

Druhý pól této společnosti představovala pro Evu Perónovou vrstva, již nazývala s viditelným odstupem „oligarchií“. Oligarchie si nepřivlastňovala jen výsledky práce descamisdos a přírodní bohatství země, ale navíc je zaprodávala do zahraničí. Vždy, když Perónová o této vrstvě píše či mluví, lze z jejích slov cítit nejen zmiňovaný odstup, ale přímo nenávist. Nezapomínala přitom poznamenat, že toto nepřátelství pociťovaly obě strany. „Co se pak týče nepřátelství oligarchie, mohu se jenom smát. A přitom se ptám. ‚Proč mne oligarchie odmítá? Pro můj chudý původ? Pro mé umělecké působení?‘ Brala snad tato vrstva lidí někdy tady nebo v jakékoli části světa na tyto věci ohled, pokud se týkalo manželky prezidenta? Oligarchie nebyla nikdy nepřátelská k nikomu, kdo jí mohl být k užitku. Pro opravdového oligarchu neznamenaly nikdy moc a peníze nic špatného. Pravda je jinde: Naučila jsem se od Peróna volit neprošlapané cesty, nechtěla jsem následovat starý model prezidentovy manželky. Navíc, kdo mne trochu zná, neříkám, že teprve teď, ale už dřív, kdy jsem byla jen prosté argentinské děvče, ví, že nebudu hrát nikdy nějakou komedii v salónech oligarchie. Proto jsem se nenarodila. Naopak, v mém srdci bylo vždycky upřímné odmítnutí pro ‚tento druh divadla‘.“5

Vzhledem k realitám Argentiny druhé čtvrtiny 20. století, v němž Eva Perónová působila a prezentovala svoje názory, může překvapovat, že v podstatě nebrala v úvahu velkou část obyvatel Argentiny žijící a pracující na venkově. Vysvětlení lze snad hledat ve faktu její sebeidentifikace s městským prostředím. Sice se na venkově narodila, ale už v útlém dětství se s matkou a sourozenci odstěhovala do provinčního města a ve svých patnácti letech opustila i to. Odešla do velkoměsta, které už nikdy neopustila, a pokud na venkov vůbec kdy vzpomněla, jistě ne jako na ztracený ráj.

Druhým důvodem může být její bezmezný obdiv, či dokonce adorace, jež nebyly patrně přes exaltovanou prezentaci předstírané, ale hluboce pociťované, vůči manželovi a nakonec i argentinskému prezidentovi Juanu Domingu Perónovi. Lze je spatřit v řadě jejích textů a projevů, kde psala a promlouvala stejně jako v úvodu Smyslu mého života: „Tato kniha vytryskla z toho nejintimnějšího v mém srdci. Jejími stránkami mluvím o svých pocitech, myšlení a mém vlastním životě, ve všem, co jsem tu napsala, i ten nejméně všímavý z mých čtenářů nenajde nic jiného než postavu, duši a život generála Peróna a moji vroucí lásku k němu osobně a jeho boji. Mnozí mi vyčítají, že jsem všechno tohle napsala a myslela jen na něj; a já předem doznávám, že je to pravda, pravda pravdoucí. A mám pro to svoje důvody, svoje silné důvody, které nikdo nemůže diskutovat ani zpochybňovat: nebyla jsem a ani nejsem víc než skromná žena […] vrabeček v ohromném hejnu vrabců […] a on byl a je gigantický kondor, který létá vysoko a jistě mezi mraky a blízko Boha.“6

Perón se přitom při hledání opory během svého vstupu do politiky orientoval na segment společnosti dosud opomíjený politickými elitami – tovární dělníky. Prostřednictvím odborů v nich skutečně získal oddané stoupence a tito descamisados záhy naprosto propadli kouzlu krásné družky plukovníka argentinské armády, kandidáta v prezidentských volbách a nakonec i prezidenta. Stala se pro ně uctívanou a milovanou Evitou, jíž také chtěla zůstat, jak o tom mluvila opakovaně ve Smyslu mého života. „Když jsem se rozhodla být ‚Evitou‘, rozhodla jsem se jít cestou mého lidu. Teď, čtyři roky po tomto rozhodnutí, je pro mne lehké dokázat, jak dobře jsem udělala. Nikdo, jenom lid, mi neříká Evita. Navykli si tak mi říkat jen ‚descamisados‘. Ministři, političtí šéfové, velvyslanci, podnikatelé, úředníci, intelektuálové atd., kteří mne navštěvují, jsou zvyklí říkat mi ‚paní‘, někteří z nich mi říkají ‚Excelence‘ nebo ‚nejdůstojnější paní‘ a také někdy ‚paní prezidentko‘. Nevidí ve mně než Evu Perónovou. Descamisados, naopak, mne neznají jinak než Evitu. Tak jsem se jim na druhé straně představila v den, kdy jsem přišla na setkání s těmi nejponíženějšími mojí země a řekla jim, ‚že bych dala přednost být Evitou před manželkou prezidenta, pokud by jim tato Evita pomohla zmírnit nějakou bolest nebo setřít slzu‘.“7 Jistě měla statisíce stoupenců i na venkově, bylo to ale město, kde jí při milionových shromážděních provolávali slávu a vyslovovali ochotu vzdát se pro ni kdykoli vlastního života.

V části městského prostředí jí však na druhou stranu nejen hluboce opovrhovali, ale také bytostně nenáviděli a oba tyto póly se projevují také ve stávající literatuře. Jeden z nejcitovanějších autorů o Perónovi a jeho době^8 tak napsal, že byla osobností tak jedinečnou, že je obtížné srovnat ji s jinými ženami tohoto století, aby pak pokračoval: „V životě Evity se pohybuje její biografie na nejasném půdorysu, v němž se oficiální mytologie a opoziční pomlouvání srážejí s různými úmysly, identickým výsledkem je ale nejasnost.“9 Uzavírá potom širším hodnocením. „Nebyla jen Perónovou družkou, ale jedním z nejcharakterističtějších a určujících prvků perónistického režimu.“10

Z této skutečnosti pak plyne jednoznačná výzva pro všechny, kdož by se chtěli Evitou seriózně zabývat, musí tak činit v širším kontextu historie Argentiny druhé třetiny 20. století. O Evě Perónové byly přitom především v Argentině, ale i jinde ve světě, už napsány desítky knižních publikací a stovky časopiseckých studií.11 Vycházely o ní romány, byly natočeny filmy, vytvořeny divadelní hry i muzikály. Asi nejslavnější, Webberovo a Riceovo dílo,12 zná i české publikum, které mělo příležitost si přečíst v překladu dvorní překladatelky argentinského spisovatele Abela Posseho Blanky Stárkové i jeho románové ztvárnění osudů jedné z nejvýraznějších osobností 20. století nejen v Argentině pod názvem Evita: příběh vášně a utrpení Evy Perónové.13

O to překvapivěji může znít konstatování, že o prvních patnácti či sedmnácti letech života v této době Evy Duarte Ibarguren, nemluvě o jejích rodičích a sourozencích, existuje velmi málo věrohodných informací. Až do roku 1955 uváděli její životopisci dokonce dvě odlišná data narození, 7. květen 1922 a 7. květen 1919, přičemž první bylo cílenou falzifikací. I seriózní autoři a autorky přinášejí ale další rozporné časové údaje, bez pokusu o vysvětlení citují svědectví současníků objektu svého zájmu, která si protiřečí, přisuzují Evě Duarte významnou, či dokonce hlavní roli na událostech, jichž se nemohla účastnit, protože byla fyzicky mimo místa, kde k událostem došlo. Podle hagiografie, ale i části odborné literatury tak přispěla podstatnou měrou k organizaci odborové demonstrace 17. října 1945 považované za rozhodující okamžik Perónovy politické dráhy. Další historikové ovšem pochybují, že v onen den vůbec byla v Buenos Aires, a ona sama dodává jejich slovům váhy tvrzením o bezútěšné samotě, v níž onen den prožívala.14

Křestní list Evy Duarte uložený na matrice, 21. listopadu 1919. (Zdroj: Roblespepe, Wikimedia Commons, CC BY-SA 4.0)

Zatímco pak otazníky nad životními daty do jejího odchodu do Buenos Aires a v prvních měsících života v hlavním městě lze lehce vysvětlit odkazem na její původ – nemanželských dětí žijících v chudobných podmínkách byly v meziválečné Argentině tisíce a věrohodné údaje lze v jejich případě opravdu těžko dohledávat –, rozpory v líčení její činnosti v době, kdy začala patřit k argentinským celebritám, nutno hledat v konstrukcích jak jejích nekritických obdivovatelů, tak zapřisáhlých nepřátel. Psali o ní pravdu, pravděpodobně znějící dohady i naprosté výmysly. Někdy zlovolné, jindy ve snaze zvětšit její slávu, v nichž se často těžko orientují i ti, kdož usilují o reálné představení této neobyčejné ženy. Její vliv na události v Argentině poloviny 20. století byl obrovský stejně jako její význam pro postavení žen v politickém životě Latinské Ameriky. I pro některé Evitiny velké stoupence byla myšlenka na její kandidaturu v prezidentské kampani v roce 1951 ještě příliš smělou úvahou ve společnosti, která si teprve zvykala na realitu volebního práva žen. Právě její činnost, a smrt, kardinálně změnila názor Argentinců, a Latinoameričanů vůbec, na účast žen ve velké politice. Třetí Perónova manželka Isabela tak mohla jen díky Evitě kandidovat ve volbách roku 1973 vedle svého manžela na funkci viceprezidentky a po jeho smrti v úřadě vstoupit do Casa Rosada – Růžového domu, sídla argentinské hlavy státu, jako nejvyšší představitelka země.

Eva Perónová sice nemohla ještě v roce 1951 v prezidentských volbách kandidovat, právě ona však otevřela tuto možnost pozdějším prezidentkám v Panamě, Chile, Brazílii, Kostarice či Argentině. Mireya Elisa Moscoso Rodríguez, Michelle Bacheletová, Dilma Rousseff, Laura Chinchilla nebo Cristina Fernándezová už nekandidovaly se svými manžely na titul viceprezidentek tak jako Isabela v roce 1973, ale rovnou na nejvyšší úřad ve státě a ve volbách s přehledem zvítězily. V Chile se dokonce v roce 2014 utkaly v závěrečném kole boje o prezidentský titul jenom ženy, paradoxně kamarádky z dětství, obě dcery generálů chilské armády, Evelyn Matthei a nakonec vítězná Michelle Bacheletová. V Argentině potom kandidovala Cristina Fernándezová nejen s přímým odkazem na politické dědictví Evy Perónové, ale i s jejími obřími fotografiemi na všech předvolebních shromážděních.

V České republice ani předtím v Československu přitom dosud nevyšel v překladu žádný z životopisů Evy Perónové publikovaný v zahraničí a této významné osobnosti latinskoamerické historie nevěnoval větší pozornost ani žádný z českých historiků.15 Teprve sté výročí narození slavné Argentinky inspirovalo Nakladatelství Epocha k rozhodnutí vydat alespoň její stručný životopis, opět zasazený do širšího kontextu dějin této významné země, ještě před nedávnem jedné z obilnic světa, dnes spíš symbolu politické i ekonomické nestability, který se teď dostává čtenáři do rukou.

Ve skryjském Luhu, září 2019

Josef Opatrný

Země pro chudé imigranty z Evropy a bohaté nevěsty evropských elit

Tradiční elity, ekonomické i politické, se v Argentině dlouho rekrutovaly z vrstvy bohatých statkářů a příslušníků jejich rodin. Od koloniální doby do poslední třetiny 19. století tvořily základ jejich bohatství a postavení ve společnosti obrovské statky, kde se na tisících hektarů pásla stáda polodivokého dobytka. Počet kusů statistikové pouze odhadovali, přesná čísla neznali dlouho do 19. století ani majitelé, ani pastevci, gaučové. Ti při pravidelných lovech pobili tisíce zvířat, stáhli kůži určenou pro světový trh, část masa skončila nasolená v bečkách a zbytek roztrhala zvěř. Pro export byla určena i velká část soleného masa, pro jeho pochybnou kvalitu ho ovšem vozili jen do států, kde až do osmdesátých let 19. století přežívalo otrokářství.

V sedmdesátých letech 20. století se však objevila možnost diverzifikace argentinského exportu. Umělý led a vynález chladničky otevřely cestu konstrukci chladírenských lodí a továren na mrazení masa, rostoucí poptávka po obilí na světovém trhu pak vedla ve stejné době k procesu nazývaném historiky revolucí na pampách, nedozírných argentinských pláních, kde se zatím toulaly jen miliony dobytčat. Část statkářů začala využívat svoji půdu k pěstování pšenice, již sklízely desítky tisíc sezónních dělníků. Velká část z nich pendlovala mezi jižní Evropou a Argentinou, kde nacházeli vzhledem k nedostatku místní pracovní síly v době žní dostatek pracovních příležitostí, po několika měsících se pak vraceli do Evropy právě včas, aby tady na opačné polokouli pracovali znovu při sklizni obilí na majetcích italských či španělských statkářů. Některé z těchto golondrinas – „vlaštovek“, výrazu se běžně užívalo s odkazem na „tah“ sezónních dělníků přes moře – se ale usazovali na argentinském venkově i ve městech, aniž by samozřejmě pronikli mezi elitu.

Tou zůstávali velkostatkáři, pomalu se stávali jejími příslušníky také majitelé zmíněných mrazíren, velmi často spojení s obchodníky, především z Velké Británie, která byla hlavním odběratelem argentinských zemědělských produktů a dodavatelem průmyslového zboží. Z něj měl pro ekonomiku mimořádný význam železniční materiál a přístavní zařízení. Britské společnosti vybudovaly na argentinských rovinách zakrátko řadu železničních tratí spojujících latifundie ve vnitrozemí s pobřežím. Jako jedna z prvních v Argentině, a v Latinské Americe vůbec, začala vozit zboží i pasažéry The Buenos Ayres Western Railway Company známá místním jako Západní železnice. Sídlo měla od počátku v Londýně, kde působil i její ředitel – samozřejmě Brit, stejně jako všichni členové správní rady, kanceláře si zřídila v Buenos Aires, ale obsadila je zase převážně Brity, zejména ve funkcích inženýrů dozírajících na technické záležitosti. Její počátky sahaly až do poloviny 19. století, kdy jediný dopravní prostředek mezi regionem západně od Buenos Aires a pobřežím představovaly hřbety koní a soumarů, eventuálně těžké venkovské povozy s obrovskými koly tažené volskými vícespřeženími, jimž ovšem bránily za dešťů v pohybu rozbahněné cesty.

V roce 1853 ustavila skupinka argentinských a britských obchodníků působících v Buenos Aires železniční společnost a požádala o koncesi ke stavbě trati do Flores, městečka nedaleko metropole. Provinční úřady koncesi v následujícím roce udělily a během tří nadcházejících let položili dělníci deset kilometrů trati. Železniční materiál přivezli z britských ostrovů, původně byl sice určen pro Indii a pak pro potřeby britské armády během krymské války, skončil však v Argentině a tvořil nadále významnou část argentinské železniční sítě. Krymskou epizodou prošla také první lokomotiva na argentinské železnici. Původně ji Britové používali při obléhání Sevastopolu, pak ji ale koupila buenosaireská společnost pro svoji trať mezi Buenos Aires a Flores. Pokřtila ji La Porteña (Přístavanka) a nasadila do provozu. Společně s druhou lokomotivou tahala od 30. srpna 1857 nákladní i osobní vagony, jejichž počet rychle narůstal zejména proto, že veřejnost kupovala lístky ve velkém. Za první dva týdny provozu použilo trať 15 000 cestujících, část jen ze zvědavosti. Stabilizoval se jízdní řád, ve všední dny projely jedním směrem dva vlaky, v neděli pak tři, společnost následně trať za provozu prodlužovala směrem na Moreno a na konci desetiletí už jezdily soupravy po 35 kilometrech kolejí. Finanční potíže společnosti a evidentní význam železnice pro provincii přiměly úřady k převzetí trati. Nový vlastník nepřestával nakupovat nové vagony a lokomotivy, zlevňoval jízdné, zaváděl měsíční jízdenky a stále stavěl další železnice, v roce 1865 jezdily vlaky až do Mercedes, skoro sto kilometrů od Buenos Aires a následující rok už zahrnoval jízdní řád i Chivilcoy ve vzdálenosti víc než 150 kilometrů od hlavního města. Na konci roku 1883 tahalo 39 lokomotiv společnosti po téměř devíti stech kilometrů trati 77 osobních a 805 nákladních vozů.

To už ovšem dávno nebyla společnost jediným železničním přepravcem v regionu. V roce 1862 byla ustavena Velká jižní železniční společnost Buenos Aires. Od provinční vlády dostala koncesi provozovat čtyřicet let dráhu mezi Buenos Aires a městem Chascomus. Stavba probíhala velmi rychle a za tři roky už jezdily vlaky po stokilometrové trati, která vynášela svým britským majitelům velmi slušné příjmy také proto, že dostávali od provinční vlády subvence na provoz. Obě strany přitom měly zájem na prodloužení linky a v roce 1870 proto získala společnost další kontrakt s tím, že položí koleje až do Ayacucha. Na počátku osmdesátých let pak probíhala další jednání, na jedné straně jevila vláda zájem o vyvlastnění ziskového podniku, na druhé straně měla zájem na dalším prodlužování trati, kde musely hrát zkušenosti britského personálu a možnosti získat v Británii potřebný kapitál nemalou roli. Společnost tak dostala garanci existence na dalších dvacet let, což znamenalo nový impulz pro pokládání kolejnic dále na jih. V roce 1883 tak jezdily vlaky až do Tandilu a v následujícím roce dosáhly stavební čety města Bahía Blanca. Na základě zvláštní koncese tu začala společnost budovat přístavní zařízení a během pouhých dvou let bylo uvedeno nejmodernější molo v zemi do plného provozu.

Na druhé straně postavila společnost železnici do Mar del Plata, délka jejích tratí tím dosáhla 1 300 kilometrů, čímž ovšem její stavební aktivity neskončily. V roce 1892 vlastnila téměř 2 000 kilometrů tratí, končících v některých případech v těsné blízkosti přístavních mol. U nich vyrostla obří sila na uskladnění obilí před jeho dopravou na světový trh. Stavěla a vlastnila je sama železniční společnost a její zařízení v Argentině zcela kopírovala vzory v přístavních městech na britských ostrovech. Nejen dispozicemi vybavení přístavů, vyrobených samozřejmě britskými firmami, ale i stavebním materiálem pro administrativní budovy a domy zaměstnanců, v případě kvalifikovaných odborníků, zpravidla zase britských občanů.

Přístav ve městě Bahia Blanca na přelomu 19. a 20. století. (Zdroj: archiv autora)

Přístavní městečko Puerto White tak nemělo jen ráz podobných aglomerací na britských ostrovech, ale částečně dokonce anglické jméno. V roce 1883 zde zakotvil první parník po přímé plavbě z Británie a jeho příjezd znamenal silný impulz pro zrychlení stavebních aktivit otevřených podpisem nedávno dojednané koncese. Stavební práce neskončily otevřením prvního mola. Přístavem totiž procházelo stále větší množství obilí, což znamenalo tlak na neustálé rozšiřování a modernizaci. V roce 1901 zde dokončili montáž nového mola ocelového, umožňujícího kotvení 16 zaoceánských parníků. Ze dvou sil o kapacitě 26 500 tun mohlo 30 elektrických a dva parní jeřáby naložit na lodi každý den 10 000 tun obilí. Pokud tak odtud odvezly v roce 1902 zaoceánské parníky 273 000 tun obilí, odplouvaly o tři roky později už s 876 000 tunami.

Část obilnin, ale i jiných komodit, sem přivážela nová trať vybudovaná na přelomu století z Neuquenu. V tomto regionu se ovšem neangažovala společnost jen stavbou železnice. Ve spolupráci s místními úřady zde prováděla rozsáhlé zavlažovací práce v údolí Rio Negro, jimiž podstatně ovlivnila ekonomiku oblasti. Vybudovala od přehrady na řece Neuquen hlavní kanál o délce 120 kilometrů s řadou kanálů menších, schopných zúrodnit 150 000 akrů půdy, na níž pěstovali místní zemědělci vojtěšku, vinnou révu, jabloně či hrušně.

Úspěchy obou železničních společností inspirovaly další britské podnikatele k zakládání nových podniků, téměř vždy podle stejného vzorce. Umožnit spojení argentinského vnitrozemí s velkými námořními přístavy nebo přístavy říčními schopnými přijímat velké zaoceánské lodi, především Buenos Aires, ale také Rosario a přístavy další, ředitelství sídlila zpravidla v Londýně, v Argentině pak měly společnosti místní kanceláře, nejvyšší úředníci ovšem přicházeli zase z britských ostrovů. Na začátku 20. století Britové objevili v Argentině další prostor pro slibné investice. Geologové našli bohaté prameny ropy a britské společnosti nijak neváhaly. Brzy dovezly potřebné zařízení, najaly v Británii technický personál a zahájily těžbu určenou zase z větší části pro světový trh.

V Argentině tak přechodně či trvale žilo mnoho Britů, zakládali tady svoje kluby, do nichž měli přístup i jejich místní obchodní partneři či podílníci ve společných podnicích. Ve společenských klubech hráli bridž, ve sportovních klubech pěstovali fotbal, pólo, box nebo jachting. Někteří Angličané přijeli s celými rodinami a jejich dospělí synové a dcery se stále pohybovali ve smíšeném prostředí, kde nepředstavoval jazyk žádnou překážku. Mladí Argentinci a Argentinky mluvili velmi často anglicky, mladíci se naučili angličtině během studií ve Spojených státech nebo v Británii a zdokonalovali ji v kontaktu s majiteli a zaměstnanci britských firem v metropoli i v Argentině, mladé dámy měly někdy od dětských let anglické vychovatelky nebo učitelky angličtiny. Smíšené sňatky nebyly žádnou výjimkou, protože obě strany jevily zájem na utužení hospodářských vazeb rodinnými svazky. Britští gentlemani se ženili s dcerami místních latifundistů a majitelů mrazíren, jejichž synové hledali životní partnerky mezi dcerkami bankéřů a ředitelů železničních společností, kteří zastupovali v Buenos Aires, Rosariu či Mendoze bankovní domy sídlící v londýnské City. Ve dvacátých a třicátých letech 20. století tak měla řada příslušníků argentinských elit nejen anglická jména, ale také příjmení a rozhodujícími osobnostmi politického života země se stali v roce 1943 generálové Arturo Rawson a Edelmiro Julián Farrell. Oba pocházeli z rodin, které se přistěhovaly do Argentiny už v 19. století, v prvním případě ze Spojených států a v druhém z britských ostrovů.

Masivní přítomnost Britů, ale i jiných cizinců v argentinské společnosti přijímali ovšem někteří Argentinci s jistými pochybnostmi, a dokonce s odporem. Především členové kulturní elity varovali před příliš silným vlivem anglosaské kultury a spatřovali v jejím pronikání hrozbu pro svébytnou místní kulturu založenou na hispánské tradici. Přitom viděli v kultuře nástroj, jímž budou cizinci upevňovat svoje pozice v ekonomické a politické sféře Argentiny a celého regionu, za jejíhož mluvčího se začala považovat část argentinské politické elity. Není náhodou, že už v roce 1891 publikovaly právě buenosaireské noviny s příznačným titulem La Nación – patřící k vůbec nejčtěnějším periodikům v celé Latinské Americe – esej kubánského exulanta, básníka, novináře a politika José Martího Nuestra América (Naše Amerika). Čtenáři v Argentině a pak v dalších zemích regionu ho přijali s nadšením jako výzvu k ochraně hodnot vlastních domácí společnosti a projev odporu hispánské Ameriky proti poručnickým ambicím států anglosaského světa. „Největším nebezpečím naší Ameriky je pohrdání velkého souseda, který ji nezná, a protože den návštěvy se blíží, je nezbytně nutné, aby ji soused poznal, brzy ji poznal, aby jí neopovrhoval. Z nevědomosti by na ni nakonec možná hleděl se žádostí. Z úcty, až by ji poznal, odtáhl by od ní ruce.“16

Události konce 19. a začátku 20. století potvrdily oprávněnost Martího obav a nedůvěry části latinskoamerické společnosti vůči severnímu sousedovi. Španělsko-americká válka, politika Washingtonu v nejsevernější části Kolumbie – v Panamě, a počínání americké diplomacie během druhé venezuelské krize inspirovaly argentinské ministerstvo zahraničních věcí k formulování tzv. Dragovy doktríny. Ministr zahraničních věcí Luis Maria Drago jí formálně upíral velmocem právo vymáhat splácení dluhů hrozbou vojenského zásahu, doktrína však měla širší platnost a znamenala odmítnutí politiky nátlaku velmocí v regionu vůbec. Hlasu Argentiny na mezinárodní scéně bylo přitom třeba naslouchat. „Ještě před několika generacemi jeden z nejzaostalejších koutů zeměkoule se nyní zařadil po bok těch nejbohatších a nejvyspělejších národů světa.“17 V Argentině přitom existovaly obrovské lokální rozdíly, některé vnitrozemské provincie žádnou proměnu nezaznamenaly, rychle se naopak rozvíjely provincie na březích velkých řek; největšího rozmachu dosáhla provincie Buenos Aires a tady jeden z nejdůležitějších přístavů západní hemisféry – Buenos Aires, nejen politické, ale také ekonomické centrum země. Do značné míry právě díky němu byl argentinský HDP v přepočtu na hlavu na úrovni čísel nizozemských či německých a převyšoval HDP ve Švýcarsku, o zemích na jihu Evropy vůbec nemluvě, což ostatně vysvětluje nekončící proud vystěhovalců z Itálie a Španělska.

Informační brožurka pro zájemce o vystěhovalectví do Argentiny. (Zdroj: archiv autora)

Také díky nim vzrostla rozloha obdělávané země téměř pětkrát, na skoro 25 milionů hektarů vesměs úrodné půdy. Na nich rostly plodiny exportované do celého světa a Argentina tak patřila k největším světovým exportérům, měřeno v přepočtu na jednoho obyvatele. Dosahovala nejvyšší světové produkce kukuřice, druhé nejvyšší produkce ovčí vlny a třetího objemu v chovu hovězího dobytka. Tyto komodity představovaly také 90 % exportu, z něhož mířilo přes 80 % do západní Evropy, na prvním místě do Británie.

Britské společnosti dominovaly také v argentinském dovozu, na molech argentinských přístavů tak vykládali dělníci nejen výrobky textilek v Manchestru a železniční materiál z Birminghamu, ale též uhlí z dolů na britských ostrovech. Do Argentiny rovněž mířily z londýnských bankovních domů velké investiční prostředky, činily 10 % veškerých britských investic v zahraničí. S britskými investicemi spojují argentinští hospodářští historikové růst kilometráže argentinské železnice, z 14 100 kilometrů v roce 1895 narostla na 32 150 kilometrů v roce 1914.

Ekonomiku země však nepředstavovala jen železnice a zemědělství. Rostl také objem průmyslové výroby, spojené ovšem zase hlavně se zpracováním zemědělských produktů, částečně také nerostných surovin, kde po roce 1907, kdy začala těžba z bohatých pramenů ropy v Comodore Rivadavia, narůstal význam chemického průmyslu. Ten ovšem nedosahoval zdaleka významu průmyslu potravinářského. Zde hrál důležitou roli cukrovarnický průmysl v okolí Tucumánu, dovážel strojní zařízení také z českých strojírenských závodů a funkci ředitele jednoho z největších cukrovarů tady zastával Richard Lehký, který sem původně přijel se strojním vybavením z pražské továrny Breifield Daněk. Cukrovary dodávaly svoje produkty továrnám na výrobu čokolády Noel a sušenek Bagley. Tyto podniky odebíraly i část produkce továrny Vicenta Casarese La Martona zpracovávající mléko části pampského stáda různých estancieros, speciazujících se na chov mléčných plemen, jejichž základní kusy dovezli z Evropy.

Cukrovarnický průmysl hrál na konci 19. století v Argentině významnou roli. Na pohlednici vyobrazen cukrovar v Tucumánu. (Zdroj: archiv autora)

Evropský původ mělo i strojní zařízení pivovarů, v nichž pracovali četní středoevropští sládkové a další odborníci, přilákaní sem i inzeráty v českých Sladovnických listech. Propagační materiály pivovaru Quilmes – vlastníka s málo španělským jménem Otto Bemberg – přitom představovaly Quilmes jako největšího výrobce piva na světě. Stroje vyráběly i mouku ve Mlýnech Río de la Plata v Puerto Madero stejně jako slad pro pivovary, zatímco chmel museli argentinští pivovarníci kvůli nevhodné kvalitě místní produkce dovážet zase z Evropy, včetně českých zemí.

Zcela výjimečné postavení měly ovšem v potravinářském průmyslu mrazírny masa. Napomohl k tomu zvýšený zájem o kvalitní mražené maso v Evropě, jemuž výrazně prospěly technologické změny při mražení a chlazení masa na přelomu 19. a 20. století. Nejdřív k nim přikročila jatka v Chicagu, jejichž příkladu následovala velmi brzy Argentina. Argentinští podnikatelé nakoupili americká zařízení a v okolí Buenos Aires vyrostly desítky frigoríficos – mrazíren. Symbolem tohoto boomu se stalo městečko Berisso, kde nacházely zaměstnání tisíce imigrantů ze střední Evropy.

Největší továrna v Argentině začátku 20. století ovšem nevýráběla potraviny, ale boty, přirozeně používala kůže dobytka z pamp. Majitelé těchto továren vytvořili vlivnou skupinu s těsnými kontakty na politickou sféru, kde se s úspěchem pokoušeli prosazovat svoje zájmy. Její výraznou postavou byl obchodník německého původu Ernesto Tornquist, vlastnil nejen metalurgický závod Tamet, ale také obrovský statek Curumalán, hned několik cukrovarů a dva luxusní hotely, jeden z nich v Buenos Aires, druhý s příznačným jménem Bristol v Mar del Plata, letovisku argentinské společenské smetánky. Kromě toho zastupoval v Argentině zájmy Kruppových závodů. Stejně jako další představitelé hospodářské sféry vyjadřoval často uspokojení nad úspěchy, jichž dosahovaly nejen jeho podniky, ale ekonomika země jako celek.

Nesporný ekonomický růst Argentiny na přelomu století zdůrazňovaný klasickou i moderní literaturou však měl nejeden stín. Ty nejvážnější v sociální a politické oblasti, kde v prvním případě neměly z makroekonomického rozmachu země stejný užitek všechny vrstvy společnosti, což mohlo v případě krize vážně ohrozit její stabilitu. V druhém případě pak ležela veškerá moc v rukách úzké vrstvy politické elity, ale i tady hrozily nebezpečné celospolečenské komplikace, pokud by uprostřed této elity došlo k nějakému otřesu. „Nové století přineslo Argentinské republice skutečný ekonomický růst, ale v politické sféře stagnaci. Rostly exporty, imigranti přicházeli ve stovkách tisíc, stát investoval do obrany i školství, renty z velkých venkovských statků dovolovaly svým majitelům žít v luxusu. Vysoká vrstva zcela ovládala politický život.“18

Částtétoelitysihrozbyuvědomovalaiproto,žeseužna konci 19. století objevily dvě vrstvy projevující zájem o účast na politickém životě. Racionálně uvažující příslušníci elity se nebránili myšlence tuto účast umožnit s jasným kalkulem, a sice že zamezí jejich radikalizaci a nové postavení donutí tyto vrstvy respektovat alespoň částečně stávající mocenské poměry. Jedním z těchto segmentů společnosti usilující o vstup na politickou scénu byly střední městské vrstvy. Jejich mluvčí ustavili už v roce 1891 Unión cívica Radical s proklamovaným cílem nahradit stávající stav, kdy volby představovaly pouze zmanipulované potvrzení dohod politické elity, skutečnou demokracií s průhledným volebním systémem. Poněkud paradoxně, vzhledem k tehdejší podobě volební praxe, však dlouho odmítali účast na volbách s odkazem na manipulace s volebními hlasy, k nimž pravidelně docházelo.

Druhý nespokojený segment společnosti reprezentovala stále početnější vrstva továrních dělníků hlásící se k myšlenkám anarchismu a marxismu. Tady byla politická elita s uznáváním práva této vrstvy na účast na politickém životě s legalizací jejích politických stran podstatně zdrženlivější, výhodu pro elitu zde přinášela nejednota této skupiny umožňující tvrdý postup vůči radikálům a diferencovanou politiku v případě umírněnějších skupin.

Nutnost reagovat na změny ekonomické, sociální i politické scény v Argentině narušovala jednotu dosud vládnoucí elity. Různost názorů tu prozrazovala diskuse k zákonu o reformě volebního práva a zejména pak reakce na povstání v roce 1905, v jehož čele stanul vůdce Radikální strany Hipolito Yrigoyen. Pro potlačovatelský aparát státu neznamenalo rozdrcení vzpoury žádný problém, jeho vůdce a někteří další představitelé radikálů skončili ve vězení, ale Yrigoyen svého cíle z dlouhodobého hlediska dosáhl. Za příčinu povstání totiž opakovaně označoval nemožnost dosáhnout přijetí reforem nejen v oblasti volebních zákonů, ale také v jiných sférách, jednáním. Dočkal se pak podpory části tisku, a dokonce i některých představitelů stávající elity, už v roce 1906 tak prezident činy povstalců amnestoval. Dostali prostor pro rozsáhlou prezentaci svých názorů a reformní skupiny dosavadní politické elity prosadily jako kandidáta do předem vyhraných voleb přesvědčeného stoupence volební reformy Roque Saenz Peñu.

Nový prezident se osobně podílel na přípravě volebního zákona přijatého potom – po měsíce trvajících diskusích – parlamentem. Všichni muži starší osmnácti let jím dostali volební právo a zároveň povinnost k volbám skutečně přijít. Přijetí zákona znamenalo splnění základního požadavku radikálů, ale také naplnění představy velké části argentinské společnosti. Dosavadní elita pak očekávala, že veřejnost ocení zákon její podporou v budoucích volbách. Nestalo se tak ovšem ani ve volbách provinčních a poté parlamentních, kde naopak svoje pozice posilovali radikálové. Když se pak stávající elity střetly v roce 1916 v těžkém sporu o prezidentského kandidáta, přinesl svár velkou výhodu pro Radikální stranu. Radikálové, původně strana městské střední vrstvy, navíc zahájili velké kampaně na venkově a získali zde část voličů. Hlavou státu se tak stal poprvé někdo jiný než kandidát ekonomické a politické elity. Tím skončilo celé jedno období v dějinách Argentiny, již čekala praktická projekce změny do všech oblastí života země.

Korespondenční lístek, jímž oznamovali cestující na transatlantických lodích dosažení cíle v Americe. V tomto případě Buenos Aires plavidlem terstské společnosti Austo-Americana. (Zdroj: archiv autora)

Přes řadu problémů v politické a sociální oblasti přitahovala Argentina od počátku 20. století statisíce přistěhovalců z celého světa v době, kdy jinak představovaly jejich hlavní cíl Spojené státy. Před první světovou válkou tak žilo v Argentině milion Italů a přes 800 000 Španělů, ale také skoro sto tisíc Rusů, Poláků a Francouzů.19 Zásluhou masového přistěhovalectví vzrostl počet obyvatel Argentiny za dvacet let – mezi léty 1895 a 1914 – na dvojnásobek, z 3,9 na 7,8 milionů, přičemž se k druhému datu narodila celá třetina obyvatel země mimo Argentinu.

Strmě rostl především počet obyvatel Buenos Aires, kde činila odpovídající čísla necelých 700 000 a půl druhého milionu. Nepřicházeli sem jen nejčastěji zmiňovaní Italové a Španělé, eventuálně Rusové, Francouzi či Poláci. Agent společnosti HAPAG vozící středoevropské emigranty do zemí západní hemisféry, ale také do Austrálie, Asie a Afriky, Ferdinand Missler zabývající se původně myšlenkou organizace velké české vystěhovalecké kolonie ve státě Georgia, napsal na začátku 20. století v jedné ze svých brožurek prezentujících Argentinu českému publiku: „Lidem, kteří se z vlastní svobodné vůle k vystěhování již odhodlali a jsou povoláním rolníci, řemeslníci, polní dělníci atd., nelze dosti doporučiti usazení se ve státě Argentině, kam v novější době četní čeští vystěhovalci se ubírají a kde je jich již mnoho ke své spokojenosti usazeno, jak tomu dobré zprávy, dopisy a peněžní zásilky do vlasti nasvědčují. Stěhování se do Argentiny má totiž tu výhodu, že argentinská vláda nemá takové zákony pro přistěhovalce jako Severní Amerika, přistání nemajetným neb nějakou tělesní vadou stiženým, jen když výživy schopným přistěhovalcům, překážek nečiní a vykázání se hotovými penězi nepožaduje, jest tedy každý připuštěn a nikdo není odmítnut a zpět vrácen. Naopak argentinská vláda poskytuje přistěhovalcům mnoho výhod již ode dne přistání a jest jim radou i skutkem nápomocna.“20

Oznámení společnosti Missler přepravující cestující mezi přístavy v Buenos Aires a Brémách. (Zdroj: archiv autora)

Kolik lidí přiměla Misslerova slova k rozhodnutí do Argentiny odjet, nelze samozřejmě zjistit, v každém případě se však Češi do Argentiny před první světovou válkou stěhovali ve zvýšené míře i přesto, že selhal velký projekt založení rakousko-uherské kolonie v Patagonii. V roce 1910 nabídla argentinská vláda Vídni území o rozloze 50 000 km^2 kolem řeky Chubut pro kolonizaci rakousko-uherskými zemědělci. Představitel české agrární strany Ferdinand Klindera pak z pověření vídeňského zastupitelského sboru do Patagonie v čele malé expedice skutečně odjel, aby tu prozkoumal podmínky přímo na místě. Přijetí nabídky ovšem nedoporučil, Patagonii shledal pro středoevropské rolníky příliš exotickou a jeho úřední zpráva spolu se změněnou situací v Rakousku po propuknutí první světové války znamenala konec plánu, Středoevropanů v Argentině však přesto přibývalo. Nejen zemědělců a dělníků na naftových polích ropné oblasti Comodoro Rivadavia či v železničních depech po celé Argentině, vítkovická vagonka dokonce pořádala pro své zaměstnance vysílané s dodávkami železničního materiálu do Argentiny kurzy španělštiny.

V Argentině hledaly štěstí i dcery evropských aristokratů, obchodníků i průmyslových magnátů. Vdávaly se do rodin argentinské velkostatkářské elity, místních zástupců britských společností a obchodní smetánky velkých měst bohatnoucí z exportu argentinských komodit na světový trh a importu zboží průmyslových mocností do Argentiny. Věno, které přinášely, přitom nehrálo zdaleka takovou roli jako lesk spojený s jejich šlechtickými přídomky. Řada těchto bohatých nevěst si patrně neuvědomovala hloubku sociálních rozdílů v zemi, do které se provdaly. Kromě extrémně bohaté skupinky ekonomické elity, jejíž příslušníci měli příležitost navštěvovat v buenosaireských divadlech představení, v nichž hostovali vrcholní představitelé atlantické divadelní a hudební kultury, zde žily početné skupiny městských i venkovských středních vrstev ve stabilizovaných ekonomických poměrech, ale také statisíce lidí v chudobě a na pokraji permanentního hladu.

Obálka brožury Ferdinanda Misslera. (Zdroj: archiv autora)

Statkářská dcerka z nemanželského lože

Když se v říjnu 1945 vdávala v Junínu Eva María Duarte za padesátiletého plukovníka argentinské armády a člena vlády Juana Dominga Peróna, musela – stejně jako ženich – udat místo a datum narození. V případě nastávajícího manžela uváděla matrika sňatků města Junínu k 22. říjnu 1945 několik základních údajů, které později s jedinou výjimkou nikdo nezpochybňoval. Juan Domingo Perón se narodil 8. října 1895 v Lobos v provincii Buenos Aires, bydlel v hlavním městě a byl profesionálním vojákem. Onou výše zmíněnou výjimkou byl pak údaj o jeho stavu, matrika uváděla „svobodný“, ve skutečnosti byl vdovcem a jeho biografům samozřejmě chybný údaj neunikl.

Životopisci Evity měli ovšem důvodů k pochybnostem více. Matrikář zaznamenal výslovně věk Evy Maríi Duarte třiadvacet let, místem narození měl být Junín a datem 7. květen 1922, bydlištěm ulice José Ariase 171 v Junínu, profesí „herečka“, stav svobodná, dcera statkáře Juana Duarta a Juany Ibarguren, ženy v domácnosti. Ženich i nevěsta byli seznámeni s příslušným článkem manželského zákona, vyslovili souhlas s uzavřením sňatku a pak přihlíželi počínání svědků, podplukovníka Dominga Afreda Mercante s bydlištěm v hlavním městě a Juana R. Duarte, obchodního cestujícího se stejným bydlištěm jako nevěsta.21 Oba akt stvrdili svými podpisy a buď se tak stali účastníky podvodu, který zkoumala po pádu peronistického režimu v roce 1955 dokonce komise vyšetřující okolnosti smrti jednoho ze svědků, Juana R. Duarta, a později nad ním spekulovaly desítky historiků, nebo nevinnými oběťmi neznámého manipulátora.

Kdo potom musel s datem v matrice sňatků vědomě podvádět, byla nevěsta či její nejbližší okolí, proč tak ovšem činila, není známo a soudy v literatuře jsou jen dedukcemi autorů. Jedna z nejcitovanějších autorit, španělská historička Marysa Navarro, hledá – jak sama poznamenává – „nejpřijatelnější vysvětlení“22 v obavách snoubenců z buržoazních předsudků. V odstraněném zápisu v matrice z roku 1919 figurovala Eva María jako nemanželské dítě, kteroužto skvrnu na štítě ve falzu odstranili. Lépe mělo vypadat i narození ve městě než ve vesnici. Jak ukázalo vyšetřování komise v roce 1955, někdo skutečně hrubě nakládal s matrikou narození a dnem, kdy se Eva opravdu narodila, tak nebyla neděle 7. května 1922, ale středa 7. května 1919. Neodpovídalo ani rodiště, město Junín tak z biografií zmizelo a objevil se správný údaj, lokalita General Viamonte, původně železniční stanice Los Toldos na Západní železnici Buenos Aires, vzdálené asi tři sta kilometrů od hlavního města země. Třebaže později věnovali různí autoři problematice místa a data narození objektu svého zájmu až nepřiměřenou pozornost, nic nového už nevybádali a 7. květen 1919 a Los Toldos zůstaly v životopisech trvale.

Značkování dobytka v ohradě statku na pohlednici z prvních desetiletí 20. století. (Zdroj: archiv autora)

Neměnily se ani informace o Evitiných rodičích. Matce Juaně Ibarguren, jejíž předkové přišli do Argentiny z Baskicka, bylo v době narození jejího pátého a posledního dítěte pětadvacet let. Pocházela z chudé rodiny, měla ovšem vynikat neobyčejnou krásou, jíž si nemohl nepovšimnout Juan Duarte patřící naopak k lokální ekonomické i politické elitě. I jeho rodiče se přistěhovali pod jménem Uhart do Argentiny z Baskicka. Získali v lokalitě Chivilcoy půdu, na níž usilovně pracovali i potom, co v roce 1868 zemřela hlava početné rodiny a její povinnosti převzal teprve devítiletý syn, budoucí otec nejslavnější argentinské ženy nejen 20. století. Právě v této době změnily místní úřady po různých omylech jméno Uhart na Duarte, pod nímž pak mladík a jeho potomstvo figurovali v následujících letech.

Juan Duarte, jemuž místní přezdívali bez velké invence Bask Juan, získal postupně jisté pozice nejen v ekonomice regionu, ale také v lokální politice, což samozřejmě znamenalo rozvětvenou síť klientů a kontaktů. Jich pak dál využíval k rozšíření svých ekonomických aktivit i mimo město, v němž se usadili už jeho rodiče. V roce 1907 si tak pronajal statek Unión v Los Toldos či General Viamonte, kde se ujal i správy dalšího statku La Porteña. Protože pak oba statky potřebovaly stálý osobní dohled „Baska“ Juana, nájemce se přestěhoval do Los Toldos a manželku s početnými potomky nechal v Chivilcoy. Kontakty a autorita plynoucí z jeho schopnosti získat rychle přátele – a klienty – mu v Los Toldos zajistily funkci smírčího soudce, která zpětně přispívala k růstu jeho vlivu. Znamenitý jezdec nejezdil jen po svých pozemcích, zajížděl i k prostým domkům, kde se ucházel svými vtípky i věcnými i peněžitými dárečky o hlasy ve volbách do místních orgánů.

Eva Duarte (zcela vpravo) spolu se svými sourozenci na karnevalu v roce 1921. (Zdroj: Wikimedia Commons)

Vzhledem k jeho sociálnímu postavení a zvykům nejen v této části Argentiny přijímala veřejnost bez překvapení jeho avantýry s dcerami zaměstnanců na obou statcích. Už v roce 1908 se tak narodila čtrnáctileté Juaně Ibarguren dcerka Elisa. Tehdy padesátiletý Juan Duarte ji sice podle klasické literatury neuznal za vlastní, ale bude pak s Juanitou celé následující desetiletí sdílet dům, kde se páru postupně narodily další čtyři děti, poslední z nich – Eva Duarte Ibarguren – 7. května 1919. Dva měsíce potom zemřela v Chivilcoy statkářova manželka, ale Juan Duarte ani potom vztah s Juanou Ibarguren nelegalizoval, byť se k jejím dětem choval stejně jako ke svým potomkům z manželství v Chivilcoy a plně je zabezpečoval nejen po materiální stránce.

Tento sice ne úplně standardní, rozhodně však bezpečný svět se začal šestiletému děvčátku hroutit 6. ledna 1926. Juan Duarte, který se vypravil nakoupit do Chivilcoy dárky pro tříkrálový svátek,23 usedl toho dne spolu se synovcem Salvadorem Uhartem, jeho desetiletým synkem a dvěma přibližně stejně starými Salvadorovými neteřemi do svého chevroletu. Jako pasažér jel také Duartův šofér Juan Leiva, protože se volantu strýcova vozu chopil synovec Salvador. Následně dovezl strýce z venkova do jeho druhé domácnosti v Chivilcoy, kde však došlo, na ulici Mitre nedaleko náměstí, k nehodě. Salvadorův syn Alcides zahynul na místě, kde se automobil převrátil. V případě Duarteho konstatovali hned tři lékaři, kteří přispěchali k místu neštěstí, těžké zranění mozku a zlomená žebra. Zraněného dopravili neprodleně do městské nemocnice, v níž však o dva dny později, časně ráno 8. ledna zemřel.

Jeho tělo pak převzal pohřební ústav Michellis a organizoval pohřeb tak, jak odpovídalo společenskému postavení nebožtíka. Vystavil rakev v domě statkářovy dcery v ulici Villarino, odkud vyrazil následující den v devět hodin ráno pohřební průvod plný sousedů, klientů a místních celebrit. Ještě předtím, než smuteční hosté zamířili k městskému hřbitovu, došlo podle klasické literatury k trapné nepříjemnosti, dalšími autory ovšem zpochybňované. Někteří členové oficiální rodiny zesnulého, objevuje se zde i odkaz na jeho legální manželku, podle jiných autorů už ovšem šest let mrtvou, měli bránit Juaně Ibarguren a jejím dětem v účasti na pohřbu. Spor prý vyřešil Duartův švagr, městský úředník hrozící se zřejmě veřejného skandálu. „Když Duarte zemřel, byl vystaven v Chivilcoy a ty děti přišly, aby viděly svého otce. A to, co říkám dál, mi vyprávěl don Luis Grisolía, jejich příbuzný, místní konzervativní pohlavár a můj dobrý přítel: legitimní Duartovi bránili ilegálním Duartovým ve vstupu, ale teď don Luis intervenoval s tím, že děti za nic nemohou a tento argument měl pro legální Duartovi svoji váhu.“24 Juana mohla dovést děti k otevřené rakvi a potom s nimi kráčet v pohřebním průvodu. Samozřejmě v tomto kontextu nepřekvapují úvahy některých Evitiných životopisců. Táží se, jak mohla scéna nad otcovou rakví ovlivnit šestileté dítě do budoucna. Otelo Borroni s Robertem Vaccou si v této souvislosti kladou otázku, zda to nemohla být právě otcova smrt, s následným zhoršením ekonomických podmínek rodiny, které vedly k odkladu začátku Evitiny školní docházky.25

První svaté přijímání Evy Duarte, 1926. (Zdroj: Wikimedia Commons)

Takové spojení zůstane patrně pouhou spekulací, zhoršení ekonomické situace svobodné matky s pěti dětmi však bylo nesporným faktem. Do venkovské školy v Los Toldos začala chodit Evita až v roce 1927, její docházka však zřejmě nevynikala pravidelností, podle zachovaných výkazů totiž celé dva měsíce chyběla. Tomu také odpovídaly její známky. Nejlepší měla z chování a z prací, k lepším žákyním patřila i při tělocviku, zpěvu a přírodopisu, pod průměrem byly známky z psaní, čtení a počítání. Ve druhé třídě se dál zlepšila v tělocviku, výrazně potom ve zpěvu, a hudbě vůbec, kde už patřila k nejlepším žákům, výrazně se zhoršila v pracích, jinak zase dosahovala průměrných výsledků, měla ovšem jinou učitelku a rozdíly tedy mohlo způsobit jiné měřítko. Navíc dostala velmi nízkou známku z jazyka a musela tedy třídu opakovat. Ničím jinak svoji učitelku Nidii de la Torre de Dilagosto neupoutala. Když se učitelky ptali po letech na její slavnou žačku, s politováním odpověděla: „Pamatuji si dobře její některé spolužáky, ale její zjev se mi v této chvíli plete. Asi proto, že u nás nedokončila základní školu. Vybavím si nicméně výraz jejích očí: stejný jako po celý zbytek jejího života. Byla zamlklá a neměla mnoho přátel. Zdá se mi, že matky říkaly svým dětem, aby se nijak nestýkaly s ní a jejími sestrami. Pamatuji si jen jejího bratra, sympatického a čtveráckého. Občas si ale uvědomím, že jsem učila Evu Perónovou a pokouším se si ji vybavit: když opustila školu, rodina se přestěhovala do Junínu.“26

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lid mi říká Evita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.