Søren Aabye Kierkegaard

SKUTKY LÁSKY

Několik křesťanských úvah

ve formě proslovů

Nakladatelství Michal Legelli

2019

Søren Aabye Kierkegaard

Skutky lásky

Z dánského originálu

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila, doslov a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 20. publikaci

elektronické vydání první

340 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2019

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-08-4 (epub)

ISBN 978-80-88329-09-1 (azw3)

SKUTKY LÁSKY

Předmluva

Tyto křesťanské úvahy jsou ovocem mnohého přemítání a mají být chápány pozvolna, i lehce; jistě budou velice těžké, kdyby je někdo jen zběžně a zvědavě pročetl. Jedinec se nejdříve rozhodne, chce-li nebo nechce-li je číst, a zvolí-li čtení, musí si laskavě rozmyslet, zdali se potíž a lehkost navzájem na vážkách chovají správně, takže křesťanství nebude nesprávně zváženo proto, že se nesnadnosti nebo lehkosti přitíží.

Jde o „křesťanské úvahy“, proto nejednají o „lásce“, ale o „skutcích lásky“.

Jde o skutky lásky, ale ne tak, že by se všechny její skutky spočítaly a popsaly, ani tak, jako by jeden z nich byl popsán jednou provždy, naprosto ne! Bůh buď pochválen! Co je v bohatosti bytostně nevyčerpatelné, je též i v nejmenším uskutečnění bytostně nepopsatelné, a to proto, že to je bytostně přítomno všude a bytostně se popsat nedá.

Na podzim 1847,

Søren Kierkegaard

Modlitba

Jak by se mohlo o lásce správné mluvit, kdybys byl zapomenut Ty, Bože lásky, od něhož pochází všechna láska na nebi i na zemi, Ty, kdo jsi ničeho nešetřil, ale dal v lásce všechno! Ty, kdo jsi láska sama, takže milující jen v Tobě je tím, čím je! Jak by se mohlo o lásce správně mluvit, kdybys byl zapomenut Ty, kdos projevil, co je láska, Ty, náš Spasiteli a Smiřiteli, kdo jsi sám sebe vydal, abys usmířil všechny! Jak by se mělo o lásce správně mluvit, kdyby se zapomnělo na Tebe, Duchu lásky, kdo nic nebéře ze svého vlastního, ale připomíná oběť lásky, ukazuje věřícímu lásku, jíž je milován, a lásku k bližnímu jako k sobě samému! Ó, věčná lásko, všude přítomná, ať nikdy nezůstaneš bez svědectví tam, kde jsi vzývána! Nezůstáváš bez svědectví ani zde, kde budeme o lásce či o skutcích lásky mluvit. Je jistě jen něco málo skutků, jež lidská řeč obzvláště a malicherně nazývá skutky lásky – ale na nebi je tomu tak, že se nezalíbí žádný skutek, aniž by skutkem lásky byl: upřímné sebezapření, touha po lásce, a proto i oproštěnost od záslužnictví.

I. DÍL

KAPITOLA I.

Skrytý život lásky a jeho poznatelnost po ovoci

Luk. VI, 44: „Každý zajisté strom po svém vlastním ovoci bývá poznán, neboť nesbírají z trní fíky, ani nesbírají z bodláků hrozny.“[1]

Kdyby tomu bylo tak, jak se domnívá domýšlivá vychytralost, pyšná na to, že není podváděna, že nevěří ničemu, co se smyslovým okem nedá vidět, pak by se ze všeho nejdříve mělo přestat věřit v lásku. Budeme-li to dělat ze strachu, abychom nebyli oklamáni, nebudeme pak právě oklamáni? Můžeme se mýlit různým způsobem. Klameme se, když uvěříme v něco nepravdivého, ale také proto, že neuvěříme ničemu pravdivému, klameme se zdáním, mazaným zdáním, lichotící domýšlivostí, která se proti klamu cítí naprosto jistá. Který z obou klamů je nejnebezpečnější? Čí uzdravení je pochybné, toho, kdo nevidí, či toho, kdo vidí, a přece nevidí? Co je těžší: probudit spícího nebo člověka, který při bdění sní, že je vzhůru? Který pohled je smutnější: ten, který hned a bezpodmínečně pohne k slzám, pohled na člověka v lásce zklamaného, nebo pohled, který by v jistém slova smyslu provokoval k smíchu? Pohled na člověka, který klame sám sebe, protože si hloupě namlouvá, že není podváděn, je jistě směšný, kdyby předmět k smíchu nepředstavoval ještě větší výraz hrůzy, protože za slzy nestojí.

Oklamat sám sebe v lásce je strašná věc, věčná ztráta, pro niž není náhrady ani v čase, ani na věčnosti. Neboť když se všelijak a rozličně hovoří o zklamání z lásky, podvedený se ve vztahu k lásce klame a podvod je v tom, že se nenalézala tam, kde byla očekávána; ten, kdo oklamal sám sebe, se od ní sám odloučil a sám se od ní vzdaluje. Také se mluví o podvedení životem nebo v životě, ale ten, kdo podvádí sám sebe, připravil se o život a zakusil nenahraditelnou ztrátu. Dokonce i člověk, který byl po celý život životem podváděn, může od věčnosti dostat hojnou náhradu, ale ten, kdo podvedl sám sebe, sám sobě zabránil, aby získal věčnost. Kdo se právě svou láskou stal obětí lidského podvodu – co vlastně ztratil, když se na věčnosti ukáže, že láska zůstává, ale podvod zmizel! Člověk, který sám sebe oklamal, protože se dostal do léčky chytráctví – ach, i kdyby měl celý život ze svého důvtipu radost v domněnce, že v životě nic neztratil, na věčnosti uvidí, že podvedl sám sebe! V časnosti se mu možná podaří bez lásky se obejít, povede se mu proplout časem a nevšimne si, že sám sebe podvádí, dokáže možná v podvodu zůstat, a to je hrozné, ale on na to bude pyšný! Ale na věčnosti se bez lásky neobejde a nevyhne se objevu, že všechno promarnil. Kde je život tak vážný, kde je nejhorší, ne-li právě tam, kde svévolníka trestá tak, že ho nechává, aby si radil sám, takže mu bude dovoleno žít jen tak, vychloubat se, že byl podveden, dokud mu nebude darován pocit, že podvedl sám sebe! Věčnost si opravdu nedá líbit posměch, nepotřebuje užívat moci, ale všemocně přidá ke zlému trestu odvážlivce trochu posměchu. Co vlastně spojuje časnost a věčnost? Co jiného než láska, a ta platí především a zůstává dál, i když už všechno pomine. Právě proto, že láska je poutem věčnosti, právě proto, že časnost a věčnost jsou nesourodé, může pozemské chytrácké časnosti láska připadat jako břemeno; proto může smyslovému člověku v časnosti připadat jako velké ulehčení, když toto pouto věčnosti odhodí.

Člověk, který klame sám sebe, se jistě utěšuje, že naprosto zvítězil. V bláznivé nadutosti mu je zatajeno, jak je jeho život bezútěšný. Že „přestane milovat“ mu nebudeme vyčítat, ale k čemu to bude, když vážná záchrana právě začíná lítostí nad sebou samým? Člověk, jenž sám sebe klame, se možná dokonce domnívá, že může potěšit ty, kdo se stali obětí podvodné nevěry, ale jaké šílenství, když ten, kdo sám utrpěl škodu na věčnu, chce uzdravovat člověka k smrti nemocného? Kdo sám sebe podvedl, si možná s podivným protimluvem dokonce myslí, že s nešťastně oklamaným člověkem soucítí. Ale všimněme si, jak utěšuje, s jakou „moudrostí“ těší, pak se pozná láska po ovoci: po hořkosti výsměchu, po rozumářské ostrosti, po jedovatém dechu nedůvěry, po kousavém chladu zatvrzelosti – a to znamená, že po ovoci se pozná, že v něm není lásky.

Po ovoci se pozná strom: „Nesbírají se hrozny z trní, ani fíky z bodláků“ (Mat. 7, 16). Chceš-li je tam trhat, nebudeš je pouze hledat nadarmo, trny samy tě poučí, že se namáháš marně. Strom se pozná po vlastním ovoci. Možná, že se ovoce ovoci docela podobá, ale jedno je zdravé a lahodné, druhé je trpké a jedovaté. Někdy i to jedovaté dobře chutná, zdravé zas chutná nakysle. Tak se také láska pozná po vlastním ovoci. Mýlíme-li se, musí to být proto, že buď ovoce neznáme, nebo je nedovedeme v jednotlivém případě dobře posoudit. Jako když se člověk zmýlí a nazývá láskou to, co je vlastně sebeláska, zvláště když hlasitě ujišťuje, že nemůže bez milované žít, a přitom nechce slyšet, že úkol a požadavek lásky je zapřít sebe samého a vzdát se v milování sebelásky. Nebo jako když se člověk zmýlí a nazve slabou povolnost, zkaženou žádostivost, škodlivou pospolitost nebo domýšlivost, spojení samolibosti, podplácení lichocením, zdání okamžiku, poměr v dočasnosti – láskou.

Známe květinu, zvanou květem věčnosti, ale kupodivu je i jiná květina věčnosti, podobná obyčejným kytkám, a ta kvete jen jednou za rok; jaký omyl nazývat ji květem věčnosti! V květu vypadá uboze! Ale každý strom se pozná po vlastním ovoci a láska po svém, a ta láska, o níž mluví křesťanství, také po svém – že v sobě nese pravdu věčnosti. Každá jiná láska, ať už po lidsku časně odkvete a promění se, nebo se ve věku časnosti zachová v láskyplnosti, je přece jen pomíjející – pouze kvete. To je její křehkost a smutek, ať už kvete hodinu nebo sedmdesát let; kvete jen, ale křesťanská láska je věčná. Proto by také nikoho, kdo si dobře rozumí, nenapadlo o křesťanské lásce říci, že kvete; žádného básníka, který si rozumí, by nenapadlo, aby ji opěvoval. Co básník opěvuje, musí mít v sobě smutek, který je záhadou jeho života; musí vykvést a pak musí uvadnout. Ale křesťanská láska zůstává, a proto prostě je, neboť to, co zaniká, kvete, a co kvete, zaniká, ale to, co zůstává, se nedá opěvovat, to se musí věřit a žít.

Říkáme-li však, že se láska pozná po ovoci, říkáme tím také, že láska sama v určitém smyslu žije ve skrytu, a proto se dá poznat pouze po zjevném ovoci. A právě tak tomu je. Každý život, a tím i život lásky, je jakožto takový skryt; je ale zjevný v něčem jiném. Život rostlin je tajný, jeho výrazem je ovoce; život myšlenky je skrytý, projeví ji řeč. Předeslaná svatá slova hovoří proto o dvojí věci, ale ve skrytu mluví jen o jednom. Ve výpovědi se zřejmě skrývá jen jedna myšlenka, ale tajně je v ní skryta ještě jiná.

Vyzvedněme tedy obě myšleny, uvažujme o nich a promluvme si:

O skrytém životě lásky a jeho poznatelnosti po ovoci.

Odkud přichází láska, z čeho vzniká a z čeho se vytváří? Kde je místo, kam patří a z něhož vychází? Toto místo je ovšem tajné, je ve skrytu. Je to místo v člověkově nejvlastnějším nitru; odsud vychází život lásky, neboť „ze srdce vychází život“.[2] Toto místo však není vidět; ať se ho jakkoli dobíráš, jeho původ se ztrácí v dálce a v tajemství. I kdybys vnikl do hloubky, jeho původ neustále mizí v hlubinách jako výtok pramene, který se vzdaluje, když mu jsi nejblíže. Z toho místa mnoha cestami prýští láska, ale žádnými z nich nemůžeš vniknout nazpět do jejího tajného původu. Tak jako Bůh přebývá ve světle,[3] z něhož vychází každičký paprsek, osvěcující svět, a nikdo nemůže jejich cestami proniknout nazpátek, aby viděl Boha – neboť cesty světla se promění v temnotu, jakmile se ke světlu obrátíme; tak bydlí i láska ve skrytu, utajeně v samém nitru. Tak jako pramen přemlouvá a láká hravým šploucháním, jako by člověka vyzýval, aby běžel s ním namísto všetečného pátrání po jeho vzniku a odhalování jeho tajemství, tak jako sluneční paprsek vyzývá k pohledu na krásu světa, ale varuje a trestá slepotou opovážlivce, obrátí-li se proti němu a chce zvědavě objevit původ světla, a jako zve a nabízí se za průvodce po cestě životem – ale nechá zkamenět[4] zvědavého, který se obrací zpět a rád by vtíravě všemu rozuměl, tak je též přáním a prosbou lásky, aby její tajný pramen a skrytý život v samém nitru zůstal utajen, tak aby nikdo zvědavě a opovážlivě do něho rušivě nevnikl, aby spatřil, co spatřit nemůže, ale co on sám může vtíravostí ztratit na radosti a požehnání. Nejvíc bolí, když musí lékař proniknout do důležitých, a právě proto skrytých orgánů těla; tak je též nejbolestivějším, a proto i nejničivějším utrpením, když se člověk z projevů lásky neraduje, a místo toho se chce utěšovat zvědavostí, to jest, bude lásku rušit.

Skrytý život lásky je v niternosti, nevyzkoumatelný, a proto v nevyzkoumatelné souvislosti se vším jsoucnem. Jako klidné jezero hluboce spočívá na skrytých pramenech, jež žádné oko nespatřilo, tak spočívá lidská láska ještě hlouběji v lásce boží. Kdyby u dna nebyly prameny, kdyby Bůh nebyl láskou, pak by tu nevzniklo ani jezírko, ani lidská láska. Jako tiché jezero v temnosti spočívá na hlubinách, tak spočívá lidská láska tajemně v lásce boží. Jako tě tichá hladina zve k pozorování, ale temným zrcadlením ti zabraňuje, abys jí prohlédl, tak také tajemný původ lásky v lásce boží ti brání, abys v ní spatřil její dno. Když už se domníváš, že je vidíš, zmate tě odlesk, jako by ten byl základem, a zatím se pod ním skrývá základ hlubší. Jako víko důkladné skrýše vypadá jen jako dno, aby skrýši zakrylo úplně, tak klamně vypadá hlubina dna, zatímco tají něco ještě hlubšího.

Takto je život lásky tajný, ale její skrytý život je sám o sobě pohybem a tají v sobě věčnost. Ať je tiché jezero jakkoli klidné, je přece vodou tekoucí, vždyť má na dně pramen; tak i láska, ať je ve skrytu jakkoli tichá, je přece v pohybu. Ale tiché jezírko se jednou vysuší, pramen se zastaví, kdežto život lásky má naopak příliv věčný. Takový život je čerstvý a věčně trvající, žádný chlad jej nenechá zamrznout – na to je sám příliš teplý, a zas jej žádné teplo neunaví, na to je v čerstvosti příliš chladný. Je však skrytý. Když se v evangeliu hovoří o rozpoznání života po ovoci, pak se tím rozhodně nemíní zneklidnění a rušení jeho skrytosti, abychom se oddali pozorování a výzkumu sebe samých, což jen „zarmucuje ducha“ a brání mu v růstu.

A přece je tento skrytý život lásky poznatelný po ovoci a v lásce samé sídlí touha, aby se po ovoci poznat dala. Jak je to krásné, že též to, co značí největší bídu, přece je největším bohatstvím! Neboť touha, mít touhu a toužit je něco, co člověk chce nejméně ze všeho ukazovat! A přece vyslovujeme to nejvyšší, řekneme-li o básníkovi, že „potřebuje básnit“, o řečníkovi, že „potřebuje hovořit“, a o dívce, že „má potřebu milování“. I ten největší chudák, který kdy žil a měl potřebu lásky, měl bohatý život ve srovnání s tím, kdo byl pouze chudý, a s tím, kdo prošel životem a nikdy nepocítil žádnou touhu. Toto je právě dívčino největší bohatství, že milovaného potřebuje, a je největším a opravdovým bohatstvím zbožného, že potřebuje Boha. Ptejte se jich, ptejte se dívky, mohla-li by se cítit zrovna tak šťastná, kdyby se bez milovaného mohla obejít, zeptejte se zbožného, je-li to tak, nebo si přeje být bez Boha!

Tak je tomu také s poznatelností lásky po ovoci, jež ukazuje, je-li poměr v pořádku a jeho bohatství se projevuje. Musí to také být největším utrpením, byl-li ve skutečnosti v lásce protimluv, který jí nakazoval skrytost a nařizoval, aby se neprojevila. Nebylo by to jako s rostlinou, jež v sobě tušila život k úrodnosti a požehnání, ale neodvážila se to projevit a musila jej v sobě tajit – jako tajemství nevysvětlitelného vadnutí. Proto tomu tak není. Neboť i kdyby nějaký určitý výraz lásky, dokonce i srdeční mrtvice, byl z lásky v bolestném utajení zadržen, přece by si život lásky našel výraz jiný a tak se stal poznatelný po ovoci. Ó, vy tiší mučedníci nešťastné lásky! – bylo to sice tajemství, co jste láskou zkusili a ji zapírali; nikdy se o ní nevědělo, a to právě byla velikost vaší lásky, jež tuto oběť přinesla, a tak se přece vaše láska po ovoci projevila! Možná, že právě takové ovoce je vzácné, protože zrálo tichým žárem skryté bolesti.

Strom se pozná po ovoci. Ovšem že se také pozná podle listí, ale ovoce je jeho bytostný výraz. Kdybys tedy poznal strom po listech, ale v době zrání bys přišel na to, že žádné ovoce nenese, pak bys poznal, že to není ten strom, za který se svými listy vydával. Zrovna tak je tomu s poznatelností lásky. Apoštol Jan (1. Janova 3, 18) říká: „Synáčkové, nemilujte slovem ani jazykem, ale skutkem a pravdou.“ A k čemu bychom mohli lásku slov a obvyklých výrazů lépe přirovnat než k listům stromu, vždyť slovo, výraz a formulace řeči také mohou být znamením lásky, ale jisté to není. Totéž slovo může být v něčích ústech bohaté a nevinné, v ústech jiného zas jako nejistý šepot listů; totéž slovo může být v jedněch ústech „požehnaným sytícím zrnem“, a v ústech druhého neplodnou krásou listu. Ale proto slovo nezadržuj, jako nezdržuješ pohyb, je-li opravdový – vždyť to může způsobit, že z lásky ublížíš, jako když někomu zadržujeme jeho pohledávku. Tvůj přítel, tvá milovaná, tvé dítě, či kdo je vůbec předmětem tvé lásky, má nárok na její vyjádření i slovem, dotýká-li se tě opravdu v srdci. Hnutí nepatří tobě, ale tomu druhému, výraz je jako pohledávka, protože v pohnutí patříš tomu, kdo tebou pohnul, a uvědomíš si, že mu náležíš. Je-li srdce plno, nebudeš závistivě a povýšeně druhého přehlížet a v tichosti jej urážet tím, že před ním stiskneš rty, naopak z otevřeného srdce otevřeš i ústa. Nebudeš se za svůj cit stydět a ještě méně za to, co každému poctivě náleží. Ale milovat se nemá slovy a řečí, podle nich se také láska nepozná. Spíše se po takovém ovoci či pouhých listech pozná, že se lásce nedostalo času k vzrůstu. Sirach (6, 4) varuje: „Pohltej nejdříve své listy, pak ztratíš i ovoce a budeš stát jako uschlý strom“, neboť po slovech a řečech jako jediném ovoci lásky poznáme, že člověk předčasně otrhal listy, takže ovoce neponese; a to ani nemluvíme o špatné skutečnosti, že právě po slovech a řečech poznáme podvodníka. Nezralá a podvodná láska se tedy pozná po faktu, že slova a řeči jsou její jediné ovoce.

O některých rostlinách se říká, že musí utvořit srdce, a to se také může říci o lidské lásce; má-li opravdu přinést ovoce a být po ovoci poznána, musí nejprve utvořit srdce. Jistěže láska ze srdce pochází, ale nezapomeňme ve spěchu na věčno, utváří-li srdce láska. Letmá hnutí určitého srdce pociťuje každý člověk, ale v tomto smyslu je přirozené srdce nekonečně rozdílné od utvoření srdce ve smyslu věčnosti. Je to možná vzácná věc, že věčno dostane nad člověkem takovou moc a láska se v něm napevno usídlí, čili utvoří si srdce. A přece je to bytostná podmínka pro nesení vlastního ovoce lásky, podle něhož se poznává. Láska totiž není vidět, proto v ni musíme věřit, a proto také není bezpodmínečně a přímo po některém ze svých projevů poznatelná. V lidské řeči není ani jedno slovo, ani jediné, ani to nejsvětější, o němž by se dalo říci: vyřkne-li je člověk, je tím bezpodmínečně dokázáno, že v něm sídlí láska. Je to naopak tak, že něčí jediné slovo nás může o lásce přesvědčit, a opačné slovo zas přesvědčí jiného, že také má lásku. Jedno a totéž slovo ukáže, že bydlí láska v tom, kdo je řekl, a ne v člověku, který je také vyslovil.

Není žádný skutek, ani jediný, ani ten nejlepší, o němž bychom bezpodmínečně řekli, že bezpodmínečně dokazuje lásku. Záleží na tom, jak se skutek provádí. Jsou skutky, jež se v určitém smyslu jmenují skutky lásky. Ale v pravdě – protože někdo dá almužnu, navštíví vdovu a ošatí nahého, ještě není jeho láska dokázána nebo ozřejměna, protože se skutky lásky dají provádět i neláskyplně, dokonce i sobecky. Je-li tomu tak, pak skutek lásky žádným skutkem lásky není. Jistě jsi už tuto bídu viděl víckrát, možná, že ses přitom také sám přistihl, což jistě každý poctivý člověk sám o sobě poctivě dozná, a to právě proto, že není nelaskavý, ani dost zatvrzelý, aby přehlédl něco bytostného, takže by zapomněl, jak se co dělá. Luther prý řekl, že se v životě ani jedinkrát nemodlil docela bez přerušení a rušivých myšlenek; tak také poctivý člověk jistě dozná (třeba i často, mnohokrát a ochotně), že dával almužnu ze slabosti, možná vzrušen náhlým dojmem, možná s nahodilou předpojatostí či proto, aby sám sebe vykoupil, a možná i s odvrácenou tváří (ale nikoli v biblickém slova smyslu), aby se levá ruka nic nedozvěděla,[5] ale v bezmyšlenkovitosti, při představě vlastního žalu a nikoli žalu chudého; možná, že při darování almužny hledal úlevu, namísto aby chtěl chudobě ulehčit; pak se láskyplný skutek v nejvyšším slova smyslu skutkem lásky nestal.

K určení a poznání lásky po ovoci je tedy rozhodující, jak se slovo vysloví a především, jak je míněno, jak se skutek vykoná. Ale i zde platí, že není žádné, pražádné „jak“, o němž by se bezpodmínečně dalo říci, že přítomnost lásky naprosto dokazuje, či zas bezpodmínečně dokazuje, že tu láska není.

A přece je jisté, že se láska poznává po ovoci. Ale tato svatá slova nejsou řečena proto, abychom se dali do vzájemného odsuzování, naopak jsou řečena jako poučení jedinci, tobě, můj čtenáři, i mně samému na povzbuzení, abychom nenechali svou lásku bez plodů, ať už o nich jiní vědí či ne. Nikdo se nemá snažit, aby byla láska po ovoci poznatelná, ale aby se po ovoci poznala. Při této snaze si každý musí dát na sebe pozor, aby mu rozpoznání lásky nebylo důležitější než to jediné důležité: že nese ovoce, a tedy se poznat dá. Jedno je, jak dobrou radu můžeme dát člověku a jakou mu můžeme doporučit opatrnost, aby se druhými nedal ošidit. Něco jiného a o mnoho důležitějšího je výzva evangelia jednotlivci, aby si zapamatoval, že se strom pozná po ovoci a že to je on sám a jeho láska, jež se v evangeliu přirovnává ke stromu. V evangeliu nestojí, jak by se vychytrale řeklo: „ty (nebo někdo jiný) poznáš strom po ovoci“, a to znamená, že ty, kdo tato evangelijní slova čteš, jsi strom. Co prorok Nátan připojil: „ty jsi ten člověk“,[6] evangelium přidat nemusí, protože to už spočívá ve formě výroku a ve faktu, že se jedná o slovo evangelia. Božská autorita evangelia nemluví k jednomu člověku o někom druhém, ani tobě, můj posluchači, o mně, nebo mně o tobě; ne, hovoří-li evangelium, je to k jedinci. Nemluví o nás lidech, o tobě a o mně, ale o lásce, jež se pozná po ovoci.

Když tedy někdo bude přepjatě a blouznivě či pokrytecky vykládat, že láska je nějaký skrytý cit a že je příliš povýšená na to, aby nesla ovoce, nebo příliš vznešená, než aby nesla plody, či že plody nic nedokazují, ani ty jedovaté ne, pak si připomeneme slova evangelia: „strom se pozná po ovoci“. Ne jako útok, ale na ochranu sebe samých bychom připomněli, že zde platí totéž, co platí v poměru ke každému evangelijnímu slovu: člověk, který podle něho jedná, je podoben člověku, který stavěl[7] na skále. „I přišel příval“ a zničil vznešenou slabost oné nepevné lásky, „zvedly se vichry“ a napadly tkáň pokrytectví – pak se opravdová láska pozná po ovoci. Opravdu se láska po ovoci musí poznat, ale z toho nevyplývá, že máš být znalcem ty. Strom se pozná po ovoci, strom se pozná po plodech; ale z toho ještě neplyne, že jeden strom má za úkol soudit ostatní; neustále platí, že se jedná o jednotlivý strom, který má nést ovoce. Bát se člověk nemusí ani toho, kdo má moc usmrtit tělo, ani pokrytce. Jen jednoho se musí bát, Boha, a jen před jedním se má mít na pozoru, a to jen před sebou samým. Opravdu, člověka, jenž se s bázní a chvěním před Bohem bojí sebe samého, nikdy žádný pokrytec neoklamal. Ten ale, kdo rád pokrytce objevuje, ať už se mu to daří nebo ne, ať si dá pozor, aby sám nepáchal pokrytectví, neboť takové objevy sotva jsou ovocem lásky. Ale člověk, jehož láska opravdu nese ovoce, i namátkou a nechtěně každého pokrytce odhalí, hned jak se mu přiblíží, nebo ho zahanbí; láskyplný si to možná ani neuvědomí. Nejobyčejnější obranou oproti přetvářce je chytrost, ale ta vlastně ani obranou není, jen nebezpečným sousedstvím. Nejlepší ochranou proti ní je láska, a nejen obranou – je jako zející propast, protože na věky věků nemá s pokrytectvím nic společného. I toto je plod, po němž se láska pozná, zajišťuje totiž milovaného proti pádu do pokrytcovy sítě.

I když se láska pozná po ovoci, nechtějme v každém vzájemném poměru lásky netrpělivě, nedůvěřivě či s odsudkem neustále hledat ovoce. V tomto proslovu jsme nejdříve zdůraznili, že se má v lásku věřit, jinak si ani nevšimneme, že tu je. Nyní se vracíme k začátku a opakujeme: věř v lásku! To je to první i poslední, když se mluví o poznání lásky. Dříve to platilo drzému rozumaření, jež jsoucnost lásky popírá, ale teď naopak, když se vysvětlila závislost na ovoci, se obracíme proti nezdravé, úzkostlivé, vypočítavé úzkoprsosti, jež chce s malichernou a bídnou nedůvěrou nacházet ovoce. Nezapomeň, že to je krásný, vznešený a svatý plod, po němž se láska v tobě pozná, jestli byla dost láskyplná oproti jinému člověku, jehož láska možná přinesla horší ovoce, aby ji chápal krásněji než jaká skutečně byla. Když může nedůvěra opravdu něco hodnotit jako horší, než to je, může i láska něco menšího zvětšovat.

Nezapomeň, že i když se z ovoce lásky těšíš, poznáš-li podle něho, že láska sídlí v srdci druhého člověka, nezapomeň, že je ještě blaženější v lásku věřit. Právě to je pro hloubku lásky novým výrazem, že když se ji naučíme po ovoci poznávat, zase se vracíme k tomu prvnímu, vracíme se k tomu jako ke věci nejvyšší, k víře v lásce. Třebaže se život lásky pozná po ovoci, jež ji učinilo zřejmou, je život sám víc než jednotlivý plod, ba víc než všechny plody dohromady, jež bys mohl kdykoli spočítat. Poslední, nejblaženější, bytostně nejvíce přesvědčující znamení lásky je tedy láska sama, jež se ukáže a pozná v lásce ke druhému člověku. Jen věci sobě rovné se navzájem poznávají, jen ten, kdo zůstává v lásce, lásku poznává, zrovna tak jako jeho láska je poznána.

Poznámky

[1] Lukášovo evangelium 6, 44. Cit. dle bible Kralické.

[2] Viz Přísloví 4, 23.

[3] 1. Tim. 6, 16.

[4] Žena Lotova se ze zvědavosti obrátila a změnila v solný sloup. Gen. 19, 26.

[5] Matoušovo evangelium 6, 3–16.

[6] 2. Sam. 12, 1–7.

[7] Mat. 7, 24–27.

KAPITOLA II. A

MUSÍŠ milovat[1]

Mat. XXII, 39: „Druhé přikázáni je podobné: miluj svého bližního jako sebe samého.“

Každá řeč, zvláště její zlomek, obyčejně předpokládá něco, z čeho vychází. Kdo se nad řečí a výrokem zamyslí, měl by nejprve tento předpoklad najít a začít u něho. Také náš citovaný text obsahuje předpoklad, který se objeví až nakonec, ale přesto je i na začátku. Říkáme-li: „miluj svého bližního jako sebe samého“, setkáváme se tu s předpokladem, že každý člověk sám sebe miluje. Tak to předpokládá křesťanství, jež není jako ti vysoko povýšení myslitelé, kteří začínají bez předpokladu.[2] A kdo se odváží popírat, že tomu je tak, jak předpokládá křesťanství? Na druhé straně by však někdo mohl křesťanství špatně chápat, jako by bylo jeho úkolem určit to, co světská chytrost jednohlasně, ale v rozporu učí, že „každý člověk je sám sobě nejblíže“; mohl by to někdo špatně pochopit tak, že křesťanství chce hlásat sebelásku? Snaží se naopak sebelásku lidem odejmout. Ale máme-li bližního milovat jako sebe samého, pak příkaz vypáčí sebelásce zámek a člověku jej vyrve. Kdyby bylo přikázání o lásce k bližnímu vyjádřeno jinak než slovy: „jako sebe samého“, jež se na jedné straně lehce pochopí a na druhé straně obsahují silné napětí věčnosti, pak by příkaz nemohl sebelásku zvládnout. Ono „jako sebe samého“ se nemine cílem a s pevností věčnosti vnikne odsudkem do nejvnitřnějšího úkrytu, v němž člověk sám sebe miluje. Nezanechává sebelásce sebemenší výmluvu, neotevře žádný rezervní východ. Podivné! Mohly by se konat dlouhé a ostrovtipné přednášky o tom, jak má člověk svého bližního milovat, a po přednáškách by pak měla sebeláska přijít s nějakou výmluvou a najít si únik, protože ještě nebylo všechno řečeno, věc ještě není osvětlena ze všech stran a pořád se na něco zapomíná, nebo zas nebylo všechno dost přesně a závazně vyjádřeno a popsáno. Ale ono „jako sebe samého“ – ach, žádný zápasník neobejme tak dokonale toho, s kým má zápasit, jako toto přikázání obejme sebelásku, a ta se nemůže hnout z místa. Opravdu, když sebeláska s tímto slovem zápasí – se slovem, jež se tak lehce chápe, že si s ním nikdo nemusí lámat hlavu, pozná, že zápasí s někým silnějším. Jako Jákob po boji s Bohem kulhal,[3] musí se sebeláska po boji s tímto slovem zlomit, se slovem, jež nechce člověka učit, že sám sebe milovat nemá, ale naopak ho pravé sebelásce učí. Jak zvláštní! Který boj je tak dlouhý, strašný a složitý, jako boj sebelásky v sebeobraně, a přece křesťanství jedinou ranou rozhodne všechno. Vše odbude rychle jako mávnutím ruky, vše se rozhodne jako při navěky platném vzkříšení z mrtvých, rychle, v okamžiku (1. Kor. 15, 52). Křesťanství předpokládá, že člověk sám sebe miluje, a připojuje pak jen slůvko o bližním: „jako sebe samého“. A přece zde mezi prvním a druhým přikázáním leží proměna věčnosti.

Ale mělo by to být to nejvyšší? Nebylo by možné, abychom milovali člověka víc než sami sebe? Takové básnické nadšení se ve světě slýchá; mělo by to tedy znamenat, že se křesťanství nedokázalo tak vysoko vyšvihnout, snad proto, že se obrací k obyčejným, prostým lidem, a uboze se zastavilo na požadavku milovat lidi jako sebe samého, zrovna tak jako neoznačuje opěvovaný a vznešený předmět lásky za „milovanou“ a „přítele“, ale užívá zřejmě málo básnického slova „bližní“? Lásku k bližnímu ostatně žádný básník nikdy neopěvoval, ani lásku „k sobě samému“; mělo by to tak zůstat? Či bychom snad měli opěvované lásce povolit a přirovnat ji k lásce rozkázané, chudě pochválit uvážlivost a chápání života, protože se postí a střízlivě zůstává na zemi, možná v témže smyslu jako v přísloví „trošku mě pomiluj a pomiluj na dlouho“? Vůbec ne. Křesťanství ví lépe než básník, co je láska, co je milovat, a právě proto ví to, co možná básníkům uniká, že láska, kterou opěvují, je skrytá sebeláska a že právě z toho se ten opilý výraz dá vysvětlit: milovat jiného člověka víc než sebe samého. Milování ještě není věčno, je to krásné opojení nekonečnem a jeho nejvyšší výraz je troufalost utajenosti. Z toho vyplývá, že se dokonce pokouší o ještě vypjatější tón: milovat člověka více než Boha. Taková troufalost se básníkovi nade všechno zalíbí, zní mu libě v uších, nadchne ho k opěvování. Ale ach, křesťanství učí, že to je rouhání se Bohu. – O přátelství platí totéž co o milování, pokud záleží v zálibě; milovat jednoho člověka víc než ostatní, je milovat jej v rozporu s ostatními. Předmět milování i přátelství má též přednostní titul „milovaný“, „přítel“, jehož milujeme oproti celému světu. Naproti tomu stojí křesťanské učení o milování bližního, milování celého lidského pokolení, všech lidí, ano i nepřítele, bez výjimky všech, a to nikoli ze sympatie nebo z odporu.

Je jen jediný, jehož může člověk s pravdou věčnosti milovat víc než sebe samého, a to je Bůh. Proto se také neříká: Milovati budeš Boha jako sebe samého, ale[4]: „Milovati budeš Pána Boha svého z celého srdce svého, z celé duše své a celou myslí svou.“ Člověk má bezpodmínečně a poslušně milovat Boha, milovat ho v adoraci. Byla by to bezbožnost, kdyby se někdo odvážil tímto způsobem milovat sama sebe nebo jiného člověka, či někomu dovolit, aby ho takto miloval. Kdyby tě milovaná či přítel žádali o něco, co bys právě proto, že je miluješ správně, se starostí považoval za něco, co by jim uškodilo, pak za to máš odpovědnost, a to v případě, že miluješ v poslušnosti a odmítneš přání vyplnit. Jen Boha máš milovat s bezpodmínečnou poslušností, i když od tebe chce něco, co ti připadá ke vlastní škodě, ano i ke škodě boží. Vždyť se boží moudrost nedá tvou moudrostí srovnávat, a boží řízení nemá žádnou povinnost odpovídat za tvou chytrost; máš jen v lásce poslouchat. Člověka máš naopak milovat jen jako sebe samého. Můžeš-li to, co je pro něho nejlepší, ohodnotit lépe než on sám, pak se nesmíš vymlouvat, že nějakou škodlivou věc chtěl on sám a že si to tak sám přál. Kdyby tomu tak nebylo, pak by se ovšem mohlo mít zato, že miluješ jiného člověka více než sebe samého. Asi takhle: navzdory vlastnímu přesvědčení, že mu to uškodí, bys to provedl, protože to chtěl; nebo v adoraci, protože si to přál. Ale právě tohle není dovoleno, a stane-li se to, budeš za to nést odpovědnost, zrovna tak jako ten druhý nese odpovědnost za to, že poměr zneužívá.

Tedy: „...jako sebe samého“. Kdybychom se zeptali nejmazanějšího podvodníka, jaký kdy žil (a mohli bychom si vymyslet někoho ještě mazanějšího, než jaký kdy žil), protože chtěl podle možnosti ze zákona dostat vše a zmátl jej, aby pak brzo zvítězil a zůstával po léta „v pokušení“; kdybychom se ho zeptali na „Královský zákon“[5]: jak mám milovat svého bližního? – pak mu bude toto krátké přikázání neustále beze změny opakovat slovíčka: „jako sebe samého“. A kdyby se nějaký podvodník v této věci všelijakým vytáčením celý život klamal, věčnost mu pouze připomene krátkou větu: „jako sebe samého“. Opravdu se nikdo nebude moci tomuto přikázání vyhnout. Dostane-li se ono „jako sebe samého“ k jeho sebelásce jak nejblíže možno, stane se „bližní“ opět určením, jež je sebelásce nanejvýš nebezpečné. Nemožno se vytočit, to musí i sebeláska nahlédnout. Jediné ospravedlnění, jež už kdysi zkusil farizeus, aby se vyhnul, je zpochybnit, kdo je můj bližní.

Kdo je tedy můj bližní? Slovo bezpochyby vzniklo od slova bližší, nejbližší, proto je bližní člověk, který ti je blíže než všichni ostatní, ne však ve smyslu přednostním. Milovat toho, kdo nám je v sympatii bližší než všichni ostatní, je sebeláska – „což to nedělají i pohané?“[6] Bližní ti je tedy blíže než všichni ostatní. Ale je ti také blíže než ty sám sobě? Ovšem že ne, je ti zrovna tak – nebo má být – zrovna tak blízký, jako ty sám sobě. Pojem „bližní“ je tedy zdvojením tvého já, bližní je to, co myslitelé nazývali „druhé já“, to, na čem se má sobectví v sebelásce vyzkoušet. Pro myšlenku nemusí bližní ani být. Kdyby člověk bydlil na pustém ostrově, kdyby se v mysli sám utvářel podle přikázání a odřekl se sebelásky, pak by se o něm nedalo říci, že bližního miluje. Bližní jistě znamená mnohé – znamená všechny lidi, a přece v jiném smyslu stačí k nácviku jediný člověk. Ze sobeckého hlediska je nemožné být vědomě dva, abychom vytvořili „já“, to musí vykonat sebeláska sama. Není třeba tří, protože jsou-li dva, někdo jiný kromě tebe, jehož v křesťanském smyslu miluješ „jako sebe samého“, čili v němž miluješ bližního, pak také miluješ všechny lidi. Co však sobectví naprosto nesnáší, je zdvojení, a slova příkazu „jako sebe samého“ znamenají právě zdvojení. Kdo hoří milostnou láskou, nesnese zdvojení kvůli síle takového vzplanutí a jeho moci, protože by to znamenalo vzdát se lásky, kdyby to milovaný požadoval. Milenec tedy nemiluje milovanou „jako sebe samého“, protože má požadavky, ale toto „jako sebe samého“ obsahuje požadavek vůči němu – ach, a přece si zamilovaný myslí, že miluje druhého člověka víc než sama sebe!

„Bližní“ je tedy pro život sebelásky tak nebezpečný, jak jen vůbec možno. Jsou-li tu jen dva lidé, je ten druhý bližním, jsou-li jich miliony, je bližním každý a je bližší než přítel a milovaná, pokud jako předmět přednostní lásky souvisí s člověkovou sebeláskou. Že tu je bližní a je tak blízko, si obvykle uvědomujeme, až když nám přijde na mysl, že k němu máme požadavky a něco od něho čekáme. Ptá-li se v tomto smyslu někdo: „kdo je můj bližní?“ pak bude Kristova známá odpověď farizeovi platná jen zvláštním způsobem, neboť v odpovědi se otázka přetváří v pravý opak a ukazuje, jak se má vlastně člověk ptát. Po vyprávění podobenství o milosrdném samaritánovi (Luk. 10, 36) Kristus farizeovi praví: „Který z těchto tří se ti zdá být bližním tomu, kdo upadl mezi lotry?“ – a farizeus odpoví správně: „Ten, kdo mu prokázal milosrdenství.“ – Tím, že uznáš svou povinnost, lehce poznáš, kdo je tvůj bližní. Farizeova odpověď je obsažena v Kristově otázce, protože svou formou farizeje k této odpovědi donutila. Ten, ke komu mám povinnost, je můj bližní, a když podle toho jednám, ukazuji, že bližním jsem. Kristus totiž nemluví o poznání bližního, ale o tom, abych se sám bližním stal a dokázal, že bližním jsem, tak jak to Samaritán dokázal milosrdenstvím. Jím nedokazoval, že přepadený byl jeho bližní, ale že on sám byl bližním přepadenému. Levita a kněz byli oloupenému bližními i v jiném smyslu, ale nechtěli o tom nic vědět, kdežto Samaritán, předsudky předurčený k nepochopení, správně viděl, že přepadenému má být bližním on sám. Vyvolit si milovanou, najít přítele, ano, v tom je velká angažovanost, ale bližní se lehce pozná a lehce najde, jestli jen sami hodláte k němu uznat svou povinnost.

Příkaz tedy zní: „miluj svého bližního jako sebe samého“, ale pochopí-li se správně, potvrzuje zároveň i opak: musíš správným způsobem milovat i sebe. Kdyby se někdo nechtěl dát křesťanstvím poučit o správné lásce k sobě samému, nemůže milovat ani bližního. Může tedy „v životě i ve smrti“[7] žít s jiným člověkem či s více jinými, ale milování bližního to nebude. Milovat sám sebe správným způsobem a milovat bližního sobě v základě zcela odpovídají. Když ti přikázání „jako sebe samého“ odňalo sebelásku, o níž křesťanství, žel, musí předpokládat, že sídlí v každém člověku, pak ses teprve naučil sebe samého milovat. Zákon proto zní: Milovati budeš sebe samého tak, jak miluješ bližního, když ho miluješ jako sebe samého. Kdo aspoň trochu zná lidi, dozná, že jako je často chtěl přimět k tomu, aby se sebelásky vzdali, musil si zrovna tak přát, aby je dovedl naučit milovat i sebe samé. Promrhá-li pracovitý člověk čas a sílu ve službě marnivým a bezvýznamným věcem, není to proto, že se nenaučil sám sebe milovat? Když se lehkomyslný člověk v komedii okamžiku rozdává jako bezvýznamnost, není to proto, že sám sebe nedokáže správně milovat? Když se deprimovaný člověk pokouší zbavit života, ano i sebe samého, není to snad proto, že nechce sám sebe milovat ve vší přísnosti a vážnosti? Když člověk světem či jiným člověkem nevěrně zrazený z vlastní viny propadne zoufalství (o jeho nevinném utrpení nemluvíme), neprojevuje tím, že sám sebe pravou láskou nemiluje? Když se člověk trápí a myslí si, že sebemučením dělá Bohu službu, jaký je jeho hřích než ten, že sám sebe správně nemiluje? Ach, a když člověk na sebe opovážlivě vloží ruku, není právě jeho hříchem fakt, že sám sebe správně nemiluje tak, jak se člověk milovat má?

Ve světě se toho tolik namluví o zradě a nevěře a Bůh ví, že tomu tak opravdu je; ale nikdy nezapomeňme, že nejnebezpečnější zrádce mezi všemi je ten, jehož sami v sobě nosíme. Ať už zrada spočívá v sobecké sebelásce, že ze sobectví nechce sám sebe milovat správně, je jeho zrada sice tajemstvím, – žádné prohlášení se nedělá, jak se to jinak děje při zradě a nevěrnosti, ale není to právě proto závažnější tím, že se znovu a znovu odkazuje ke křesťanskému učení o lásce k bližnímu jako k sobě samému, to jest, jak má sebe samého milovat?

Přikázání o lásce k bližnímu též jedním dechem hovoří o člověku samém, o lásce k sobě samému – vzpomeňme, že úvod tohoto pojednání se pozastavil u věci, kterou chce učinit předmětem úvahy. Bod, v němž se příkaz lásky k bližnímu ztotožňuje s příkazem lásky k sobě samému, není pouze toto „jako sebe samého“, ale ještě více slovo „musíš“. O tom si promluvíme:

„Musíš milovat!“[8]

Právě podle toho se pozná křesťanská láska – je to její zvláštnost – že obsahuje očividný protiklad: láska je povinnost.

„Milovat musíš“ – to je slovo „Královského zákona“. Opravdu, můj posluchači, dokážeš-li si udělat představu o stavu světa, jaký byl, než toto slovo bylo vyřčeno, nebo snažíš-li se sám sebe pochopit a přitom ti záleží na životě a myšlenkovém stavu těch, kteří se možná křesťany nazývají, ale stále žijí v pohanských představách, pak bys vzhledem k takovému křesťanství s údivem víry pokorně přiznal, že v žádném lidském srdci nepovstalo. Vždyť dnes, kdy už je po osmnáct století zavedeno – a předtím i v židovství – je v něm každý vyučen; ale v duchovním smyslu bylo téměř zapomínáno, dnes, kdy je křesťanství ve srovnání se všemi možnými novinkami často zlehčováno právě lidmi, kteří v něm byli vychováni (zrovna tak je zdravá strava ve srovnání s mlsáním ničím pro toho, kdo nikdy neměl hlad) – dnes, kdy se křesťanství předpokládá a má se za známé, neřkuli dané, dnes se vyžaduje, aby se přes ně přešlo! I když se to zřídka kdy slýchá, možná i velmi zřídka, přece by se měl křesťan vážně a vděčně zamyslit nad představou, jak by to asi vypadalo, kdyby se křesťanství vůbec do světa nedostalo. Jaké odvahy je tedy třeba k původnímu vyslovení „milovat musíš“! Správněji: jakého božského zmocnění je třeba, aby se tímto slovem úplně převrátily představy a pojmy přirozeného člověka! Tam, kde se lidská řeč zastaví a zmizí odvaha, prorazí zjevení božského původu a zvěstuje to, co se myšlením a lidským přirovnáním těžce pochopí a co v lidském srdci nevzniklo. Vlastně není těžké pochopit, když se to řekne, ale chce to být chápáno pouze při činu, protože to nevzešlo v žádném lidském srdci. Představ si pohana, který se nenaučil křesťanské pravdy bezmyšlenkovitě odříkávat, nebo si podle zvyku myslel, že křesťanem je – pak ho přikázání „miluj“ nejen překvapí, ale i zaskočí a bude mu pohoršením. Proto se na přikázání lásky hodí to, co předznamenává všechno křesťanské: „Všechno je nové.“[9] Není to nové jako něco nahodilého, jako předmět zvědavosti či jako něco světského. Vždyť láska byla i v pohanství, ale že se milovat musí, znamená změnu věčností – a všechno je nové. Jaký rozdíl mezi citovou žádostivostí, náklonností a náruživou hrou bezprostředních sil, onou opěvovanou nádherou poesie v úsměvech nebo slzách, v přání či touze – jaký rozdíl mezi tímto vším a vážností věčnosti, rozkazu v duchu a v pravdě, v upřímnosti a sebezapření!

Avšak lidský nevděk, ach, jakou má krátkou paměť! Protože se nyní to nejvyšší nabízí každému, pokleslo na pouhé nic, není k němu vztah a jen se říká, že se na jeho drahocennou skutečnost připravujeme, jako by věci nejvyšší ztratily tím, že se jich může dostat všem. Kdyby jedna rodina vlastnila drahý poklad, který souvisí s určitou událostí, pak budou rodiče z pokolení na pokolení vypravovat dětem, a děti zase svým dětem jak se vše událo. Ale protože se křesťanství po tak mnohá a mnohá staletí stalo majetkem celého lidstva, má snad utichnout zpráva, jaká změna věčnosti se skrze křesťanství se světem udála? Není snad každé pokolení zrovna tak blízko[10] a není to jeho povinnost, aby si to uvědomilo? Je snad proměna méně jasná, protože již přešlo osmnáct století? A je snad méně jasné, že tu je Bůh, jen proto, že po více tisíciletí žila pokolení, jež v něho věřila, a stává se to proto méně zřejmé pro mne samého – ovšem jestli jsem uvěřil? Je to pro dnešního člověka už osmnáct set let, kdy se stal křesťanem, protože tomu je osmnáct set let, kdy křesťanství vstoupilo do světa? A jestli to není tak dávno, pak si jistě vzpomene, jaký byl, než se křesťanem stal, a musí vědět, jaká změna se s ním stala, jestli se s ním totiž stala ta změna, že se křesťanem stal? Není tedy potřebí světově–historických líčení pohanství,[11] jako by pohanství zašlo před osmnácti sty lety. Tak dlouho tomu přece není, co ty, můj posluchači, a já sám jsme byli pohany, ano, byli jsme – jestli jsme se vůbec křesťany stali!

To je právě ten nejsmutnější a nejbezbožnější druh klamu, dovolit, aby se tím, že člověk neumí rozlišovat, dal ošidit o to nejvyšší, o čem si myslíme, že máme – ale ach, přece nemáme. Co je vlastně nejvyšším vlastnictvím, co znamená všechno mít, když nemáme správnou představu o tom, že nám to náleží? A co nám vlastně náleží? Vždyť člověk, který má pozemské zboží, má být podle slov bible jako ten, kdo nic nemá! Je tomu tak vzhledem k věcem nejvyšším, mít je a přece je nemít – ale ne, nechceme se takovou otázkou klamat, jako by bylo možno takto mít věci nejvyšší, raději si pomysleme, že to je nemožnost. Pozemské věci jsou lhostejné, proto nás Písmo učí, že máme-li je, máme je za lhostejné mít,[12] ale věci nejvyšší nemůžeme, ani nesmíme vlastnit jako něco lhostejného. Pozemské statky jsou skutečně jen vnější věci, proto nám mohou patřit a přitom budeme zrovna takoví, jako bychom je neměli. Statky ducha jsou však niterné a spočívají jen v tom, že je máme, máme-li je opravdu, a proto nemůžeme dělat, jako by nám nepatřily; ale jestli se tak chováme, pak nám zrovna nepatří. Kdyby si někdo myslel, že má víru, a přesto by byl k takovému vlastnictví lhostejný, tj. ani studený, ani teplý,[13] může si být jist, že víru nemá. Kdyby si někdo myslel, že je křesťanem, ale přece by na to nedbal, pak jím také opravdu není. Nebo co bychom měli soudit o člověku, který by ujišťoval, že je zamilovaný, a přitom mu to bylo jedno?

Nezapomínejme tedy, když příležitostně o křesťanství mluvíme, na jeho původ – že nepovstalo v žádném lidském srdci.[14] Nezapomínejme o tom hovořit se spontánností víry, jež v člověku nikdy nevzejde proto, že uvěřili jiní, ale protože i tento člověk je zasažen tím, čím byli zasaženi bezpočetní před ním, a proto jistě neméně spontánně. Řemeslníkovo nářadí se po letech otupí, pero ztratí pružnost a změkne, ale to, co má pružnost věčnosti, zůstává navždy stejné a beze změny. Po dlouhém užívání „měřiče síly“ může mít úspěch i slaboch, ale „měřič síly“ věčnosti, na němž bude každý člověk vyzkoušen – má-li víru nebo ne – zůstává po celou dobu zcela beze změny.

Praví-li Kristus (Mat. 10, 17): „Střežte se lidí“, je ve slovech také obsaženo varování, abyste si lidmi a neustálým srovnáváním s nimi, zvyklostí a vnějškovostí, nedali vyrvat věci nejvyšší! Podvodníkovy plány nejsou tak nebezpečné a člověk si jich lépe všimne, než kdyby ohradil nejvyšší věci lhostejností a v otupělosti zvykem dokonce prohlásil, že se obrací k pokolení místo k jedinci,[15] takže se jedinci jen tak beze všeho stanou účastníky – to je ze všeho nejhorší! Ovšem že se nejvyšší věci nesmí přivlastňovat jako něco kradeného, nemáš si je sobecky nechávat jen pro sebe; ostatně to, co si můžeš nechat sám pro sebe, nejsou nikdy nejvyšší věci. Máš-li v hlubším slova smyslu nejvyšší věci společné se všemi (a nejvyšší je právě to, co můžeš mít se všemi společné), přece je ve víře máš pro sebe a můžeš si je nechat, i když si je nechají i všichni ostatní – ovšem jestli se jich už někdo či všichni nevzdali. Střežte se i v této věci lidí, buďte „chytří jako hadi“,[16] abyste si tak pro sebe zachovali tajemství víry, třebaže doufáš, toužíš a pracuješ na tom, aby byli všichni jako ty sám. „Buďte prostí jako holubice“ – neboť víra je právě tato prostota. Nebuď natolik lstivý, abys víru přetvářel na něco jiného,[17] ale buď dost chytrý na to, aby sis tak ochránil tajemství víry vůči lidem a sám se před lidmi obhájil. Vojenské heslo není žádné tajemství, protože je každý zná; je svěřeno každému a každý je přesto chová jako tajemství. A přece je vojenské heslo dneska jedno a zítra jiné, ale podstata víry je tajemství, je pro jedince. Nezachová-li se u každého jedince jako tajemství, třebaže je zná, pak vůbec nevěří. Mělo by se snad víře něčeho nedostávat, protože je a zůstává a má zůstat tajemstvím? Je tomu tak možná v milování, nebo to jsou jen prchavá pohnutí, jež se hned poznají, a proto také rychle zmizí, ale tajemství vždy zachová hluboký dojem, takže se dá právem tvrdit, že zamilovanost, jež v člověku nevzbuzuje utajení, žádná láska není. Tajná láska může zobrazovat víru, ale nezranitelná niternost člověka, skrytého ve víře, znamená život. Ten, kdo se chytře jako had před lidmi ukrývá, takže „nevinně jako holubice“ „zachovává tajemství víry“, ten je, jak říká Písmo (Mk. 9, 50), solí; nechrání-li se však před lidmi, ztrácí sůl svou slanost (sílu) a čím se pak má osolit? A i kdyby tajemství lásky znamenalo člověkovu smrt, zůstane víra věčně a vždycky blaženým tajemstvím! Žena, která trpěla krvotokem,[18] se neprotlačila dopředu, aby se dotkla roucha Ježíšova proto, aby pak vyprávěla ostatním, v co uvěřila, ale řekla si docela tiše: „jestli se jen dotknu lemu jeho roucha, budu uzdravena“. Toto tajemství si ponechala, bylo to tajemství víry, jež ji zachránilo v časnosti i na věčnosti. Toto tajemství si v sobě zachováš i v okamžiku, kdy upřímně víru vyznáš. Když bezmocně ležíš nemocen a nemůžeš se dotknou lemu roucha, a když už ani nemůžeš pohnout jazykem, můžeš si přece toto tajemství zachovat.

Spontánnost víry se opět vztahuje ke spontánnosti křesťanství. Přehnaná líčení pohanského života, jeho omylů a zvláštností nejsou vůbec k ničemu; poznávací znaménka jsou obsažena v křesťanství samém. Udělejme pokus: zapomeň na okamžik na křesťanství, představ si, co jsi jinak o lásce poznal, uvědom si, co jsi četl u básníků, o čem sám můžeš svědčit a řekni pak, jestli tě někdy napadlo, že milovat musíš? Buď upřímný, aby tě to nevzrušovalo; přiznám se upřímně, že jsem se mnohokrát v životě musel zarazit nad tím, že jsem někdy sám ztratil lásku, třebaže láska získává všecko. Buď upřímný a doznej, že se asi stává většině z nás, že nás při čtení básníkova horoucího líčení lásky či přátelství sotva napadlo něco o mnoho vznešenějšího, ono chudičké: „milovat musíš“.

„Miluj!“ Jen je-li láska povinností, je na věky zajištěna proti každé změně, na věky svobodná v blažené nezávislosti, na věky zajištěna proti zoufalství.

Jak radostná, jak šťastná, nepopsatelně důvěrná může sama v sobě být pudová láska z náklonnosti, jak jen bezprostřední láska může být, přece ani v nejkrásnějším okamžiku nepociťuje touhu, aby se pokud možná připoutala ještě více. Proto si ti dva přísahají, přísahají si věrnost nebo přátelství, a mluví-li se slavnostně, neříkáme o nich, že se milují, ale že přísahají věrnost jeden druhému, nebo že si přísahají přátelství. Ale při čem tato láska přísahá? Nechceme vzbuzovat pozornost a šířit se o velkých rozdílech, jež básníci do této lásky zasvěcení dobře znají, – vždyť je to básník, kdo od nich přijímá slib a spojuje je, předříkává jim slibování a udává slova přísahy – farářem tu je, krátce řečeno, básník. Zavazuje se tato láska něčím, co ji převyšuje? Zdaleka ne. Právě to je to krásné, líbezné, tajemné básnické nedorozumění, že na to ti dva nepřijdou, a právě proto je básník jejich jediným milovaným důvěrníkem, protože si toho nevšimne ani on. Když tato láska přísahá, dává tím vlastně význam tomu, při čem přísahá. Tak nepopsatelně je tato láska v láskyplném nedorozumění bohatá, vždyť právě proto, že je sama sobě nekonečným bohatstvím, musí přísahat při něčem menším, ale sama si to neuvědomí. Z toho plyne, že tato přísaha, jež má být – a také je tak myšlena – nanejvýše vážná, je pouze čarovným žertem. Ani básník, přítel z nejtajnějších, jenž s dokonalou důvěryhodností nejlépe tuto lásku chápe, to nikdy nepochopí. Přesto je lehké chápat, že máme-li opravdu přísahat, musíme přísahat při něčem vyšším, takže pouze Bůh na nebi je jediný, kdo vpravdě může přísahat sám při sobě. To zas nepochopí básník; jedinec, který je básníkem, to ovšem pochopí, ale ne proto, že je básníkem, jelikož sám „básník“ to nedokáže, a on má rozumět všemu – v hádankách! Všechno krásně vysvětlí – také v hádankách, ale nerozumí sám sobě ani tomu, že on sám je hádankou. Kdyby měl být k pochopení donucen a kdyby se nerozzlobil a nerozčílil, pak by smutně odpověděl: ach, kdyby mě jen do chápání nenutili, nerušili mě v tom nejkrásnějším, kazí mi to život a konečně mi do toho nic není. V tom by pak měl ovšem básník pravdu, neboť právě porozumění je rozluštěním životní otázky jeho jsoucnosti. Jsou tu dvě hádanky: ta první je láska dvou lidí, druhá je básníkovo vysvětlení, a básníkovo vysvětlení je také hádankou.

Takto se láska přísahá a ti dva k přísaze připojují, že se budou milovat na věky. Kdyby se to nedělalo, pak je nespojí básník, on se od pouze dočasné lásky lhostejně odvrátí, nebo se zas proti ní obrátí s posměchem, protože „na věky“ patří lásce věčné. Jsou tu vlastně dvě strany, nejprve milenci, kteří se chtějí milovat na věky, a pak básník, který chce milencům na věky náležet. V tom má básník pravdu, protože kdyby se ti dva nechtěli milovat na věky, nestojí jejich láska za řeč, natož za opěvování. Ale básník si nevšimne jedné věci, totiž že se ti dva zapřísahají svou láskou, že se budou věčně milovat, ale nezapřísahají se věčností, při věcnosti. Mám-li přísahat, stojí věčnost výše, musím přísahat při něčem vyšším, ale mám-li přísahat při věčnosti, přísahám při povinnosti milovat. Ale ach, básník, oblíbenec milenců, není jím snadno u opravdových milenců, jež jeho touha vyhledává, a ačkoli on sám je zázrakem milosti, jako rozmazlené dítě nesnáší toto „musíš“. Jak se vysloví, hned je netrpělivý, nebo se dá do pláče.

Bezprostřední láska v sobě jako představu nosí věčno, ale vědomě na věčnu založena není, a proto se může změnit. I když se nezmění, přece se změnit může, neboť přináší štěstí; ale o štěstí platí, co o něm platilo vždycky a na co se při pomyšlení na věčno nevzpomene bez žalu, zrovna tak, jako se potřese hlavou: štěstí je, když už bylo. To znamená, že pokud bylo a trvalo, byla proměna možná, ale teprve když pominulo, dá se tvrdit, že bylo. „Nenazývejme nikoho šťastným, pokud žije.“[19] Za života se může štěstí změnit, a teprve po smrti, když ho štěstí za života neopustilo, se ukáže, že – šťastný byl. Jen to, co je, co žádná změna nepodvrátila, si proměnu udržuje v odstupu; změna může nastat, může se ukázat ještě v posledním okamžiku, takže až ke konci života se dá říci: změna nastala – nebo změna nenastala. Čím žádná změna nepohnula, trvá, ale nemá stálost. Pokud trvá, je, ale pokud v proměnách nezískala stálost, nemůže se sama se sebou sesoučasnit; buď o tomto nepoměru šťastně nic neví, nebo má žal. Vždyť věčno je to jediné, co může být a zůstávat současně v každém člověku. Časovost naopak rozděluje a současnost nemůže být současná s budoucností nebo budoucnost s minulostí, nebo minulost se současností. O tom, co by při změně získalo stálost, se nejen dá říci, že „obstálo“, ale že obstálo, protože postupně obstávalo. V tom je uspokojení a to je zcela jiný vztah než štěstí. Když se s láskou stane změna věčnosti, takže se stane povinností, samozřejmě z toho vyplývá, že trvá. Není totiž samozřejmé, že to, co trvá v tomto okamžiku, potrvá i v příštím, ale plyne z toho, že to, co má trvanlivost, zůstává. Říká se, že něco obstojí ve zkoušce a chválíme, že ve zkoušce obstálo; ale říká se to jen o věci nedokonalé, neboť stálost stálého nemá a nemůže ve zkoušce obstát, protože to je něco trvalého a jen proměnlivé věci si mohou dát zdání stálosti, když ve zkoušce obstojí.

O puncovaném stříbru by nikoho nenapadlo tvrdit, že se lety vyzkouší – vždyť je puncované. Tak je tomu také s láskou. I trvající láska, ať je jak chce šťastná, živá a důvěřivá jako poesie sama, musí být lety vyzkoušena, ale ta láska, jež prošla změnou věčnosti, takže se stala povinností, stálost získala a je jako puncované stříbro. Hodí se proto méně do života, nemá se snad v životě používat? Je vyzkoušené stříbro méně použitelné? Jistě ne, ale řeč mimoděk a myšlenka vědomě má puncované stříbro jaksi v úctě; užívá se ho a o zkoušce se vůbec nemluví, zkouškou je neurážíme, vždyť přece víme, že puncované stříbro obstojí. Ale užíváme-li méně spolehlivé směsi, musíme ji z opatrnosti přezkoumat a jsme nuceni, abychom dvouznačně řekli obojí: užíváme ho a užíváním je zároveň přezkoušíme, protože se pořád může ukázat, že změně podléhá.

Tedy – jedině, když je láska povinností, je na věky zajištěna. Zajištěnost věčností vyhání všechen strach a činí lásku dokonalou, dokonale zajištěnou. Neboť v trvající lásce zbývá ještě úzkost, úzkost z možnosti změny. Sama neví a ani básník to neví, že se tu jedná o úzkost. Úzkost je skrytá, projevuje se jen v horoucí žádosti, na níž se právě pozná, že úzkost je skryta v základu. Kde by se to jinak vzalo, že bezprostřední láska má tak velký sklon, ano i lásku k tomu, aby lásku vyzkoušela? Je to proto, že láska se tím, že se stane povinností, v hlubším smyslu nepodrobila „zkoušce“. Odtud pochází sladký nepokoj, jak by to řekl básník, který stále náruživěji zkoušku žádá. Milenec chce vyzkoušet milenku, přítel přítele. Zkouška se určitě zakládá v lásce, ale ohnivá touha po vyzkoušení, žádost zkoušky dokazuje, že láska je sama v sobě nejistá. Zase tu je v bezprostřední lásce a v básníkových výkladech záhadné nedorozumění. Milenci a básník se domnívají, že chtít lásku zkoušet je právě výrazem jistoty lásky. Ale je tomu tak? Je ovšem pravda, že lhostejné věci zkoušet nechceme, ale z toho nevyplývá, že přání po vyzkoušení toho, co milujeme, je výrazem jistoty. Ti dva se milují, milují se navěky, jsou si tak jisti, že – se vyzkoušejí. Je taková jistota tím nejvyšším? Není to spíše tak, že když láska přísahá, přísahá při něčem, co stojí níže než láska? Takto je tu nejvyšším výrazem stálosti jejich lásky pouze okolnost, že tu je, neboť co je, zkoumáme a zkoušíme. Je-li však láska povinností, není zkoušky třeba, není třeba ani urážející opovážlivosti k vyzkoušení, vždyť láska stojí výš než jakákoli zkouška, již dávno zkouškami prošla a všechny víc než složila, v témže smyslu jako víra „udatně vítězí“.[20] Zkouška se vždycky vztahuje k možnosti, že to, co zkoušíme, neobstojí. Kdyby někdo chtěl zkusit, má-li víru, nebo by se o víru pokusil, pak by to vlastně znamenalo, že by sám sobě chtěl zabránit, aby věřil. Dostane se tak do neklidu snažení, při němž se víra nikdy nezíská, neboť „věřit musíš“. Kdyby chtěl věřící Boha žádat, aby jeho víru vyzkoušel, pak to neznamená, že tento věřící má víru v neobyčejné míře (a kdyby si to někdo představoval, jedná se o básnické nedorozumění, zrovna tak jako je nedorozumění, že by měl někdo víru na „neobyčejně vysokém stupni“, jelikož právě obyčejný stupeň je ten nejvyšší). Ukazuje jen, že ještě víru úplně nemá, vždyť „věřit musíš“. Nikdy nebylo nic tak jisté a nikdy věčnost nespočinula v něčem jiném, než právě v tomto „musíš“. Myšlenka na zkoušku, ať zní jakkoli blahodárně, je plna neklidu a neklid ti namlouvá, že tak nabudeš větší jistoty. Zkoušení dovede být vynalézavé a nekonečné; chytrost nikdy nesvedla vypočítat všechny možnosti, ale naopak to dokázala víra, jak výborně tvrdí vážnost. Jestli se něco musí, pak je o tom rozhodnuto navždycky, a máš-li pochopit, že milovat musíš, pak je tvá láska zajištěna na věky.

Ano, láska je tímto „musíš“ zároveň na věky zajištěna proti každé změně. Láska, jež pouze je, se změnit může, může se změnit sama v sobě a může se změnit směrem od sebe.

Bezprostřední láska se může změnit sama v sobě, může se změnit ve svůj opak – v nenávist. Nenávist je láska, jež se proměnila ve svůj opak, láska je zničena. V jejích základech žhne láska stále, ale plamen patří nenávisti; teprve až láska vyhoří, teprve pak zhasne i plamen nenávisti. Jak stojí psáno o jazyku, že „tímže jazykem žehnáme i proklínáme“,[21] tak se také dá říci, že to je táž láska, jež miluje i nenávidí. Ale právě protože to je táž láska, nejedná se ve smyslu věčnosti o lásku pravou, jež zůstává beze změny stejná a i při změně bezprostřední lásky v základě táž. Pravá láska, jež prošla změnou věčnosti a tím se stala povinností, se nezmění nikdy, je prostá, miluje a nikdy, nikdy jí milovaný nebude předmětem nenávisti. Může to snad vypadat tak, jako by bezprostřední láska byla silnější, protože dokáže obojí – umí jak milovat, tak nenávidět. Zdá se, že má nad svým předmětem zcela jinou moc, když řekne: „nechceš-li mě milovat, budu tě nenávidět“, ale to je jen smyslový klam. Je-li proměnlivost silnější moc než neproměnlivost, kdo je pak silnější, ten, kdo tvrdí: nechceš-li mě milovat, budu tě nenávidět, nebo ten, kdo řekne: i když mě budeš nenávidět, budu tě stále milovat? Jistě je to děsivé a hrozné, když se láska promění v nenávist, ale pro koho je to vlastně hrozné? Zdali ne pro člověka, kterému se jeho láska změnila v nenávist?

Bezprostřední láska se sama v sobě změnit může a jestli se vznítí, může z ní být žárlivost a dostane se tak z největšího štěstí do nejhlubšího žalu. Tak nebezpečný je žár bezprostřední lásky, ať tají žádost nejvyšší; je tak hrozivý, že se může žárem onemocnět. Bezprostřednost jakoby kvasila, vždyť ještě neprošla žádnou změnou a ještě ze sebe nevyloužila jed, který je právě v žáru kvašení. Zapálí-li se láska tímto jedem, namísto aby jej vymýtila, vznikne žárlivost, jak už ostatně říká slovo samo; je to žár, který vede k nemoci, onemocnění z žáru. Žárlivý neživí nenávist k předmětu lásky, ani zdaleka ne, ale mučí sám sebe ohněm opětné lásky, který měl jeho lásku vyčistit. Téměř prosebně se žárlivý chytá každého paprsku lásky od milovaného, ale všechny soustřeďuje do čočky žárlivosti své lásky a pomalu spaluje. Ale láska, jež prošla změnou věčnosti a stala se povinností, žárlivost nezná. Miluje nejen tak, jak je sama milována – prostě miluje. Žárlivost však miluje tak, jak je milována; při pomyšlení, je-li vůbec milována, se svírá úzkostí, žárlí zrovna tak na vlastní lásku, není-li snad nepoměrná vzhledem ke lhostejnosti druhého, žárlí na jeho výrazy lásky, úzkostlivě se trápí nad vlastním špehováním a neodvažuje se milovanému důvěřovat nebo se zcela vzdát, aby snad nedala příliš mnoho, a neustále je popálena tím, co kromě úzkostlivého doteku nepopálí. Dá se srovnat se samopodnícením. Vypadá to, jakoby v bezprostřední lásce byl zcela jiný žár, protože se může zvrhnout v žárlivost – ach, právě tento plamen je hrozný. Mohlo by to vypadat, jako by žárlivost svůj předmět svírala úplně jinak, hlídá ho stovkou očí, zatímco prostá láska má pro svou lásku jen jedno oko. Je snad rozdělení silnější než jednota? Je snad roztržené srdce silnější než srdce úplné a celé, drží snad neustálé úzkostlivé svírání svůj předmět pevněji než spojené síly prostoty? Jak je tedy prostá láska proti žárlivosti zajištěna? Tak, že nemiluje ve srovnání! Bezprostředně nezačíná milovat podle preference, jen miluje; proto také nikdy nebude podivínsky milovat ve srovnávání, ale prostě milovat.

Bezprostřední láska se může sama od sebe změnit, může se změnit během let, což se často vídá. Láska pak ztratí vroucnost, radost, žádostivost, původnost a bezprostřednost. Jako řeka, jež vytryskla ze skály a dál se pak v poklidu stojaté vody unavila, tak se i láska unaví ve vlažnosti zvyku a lhostejnosti. Ach, ze všech nepřátel je asi nejpodlejší zvyk, ten je tak podlý, že se neprojeví; kdo si ho všimne, je od něho osvobozen. Zvyk není jako jiní nepřátelé, kteří se ukáží a proti nimž se můžeme bránit – odporovat vlastně musíme sami sobě, abychom si zvyku povšimli. Podle své podlosti je jako známá šelma, přibližující se spícím, a zatím co ze spícího vysává krev, ovívá ho a zpříjemňuje mu spánek. Takový je zvyk, možná ještě horší, neboť šelma hledá kořist mezi spícími, ale nedokáže uspat bdící. To zas dokáže zvyk, ten se vemlouvavě k člověku připlazí a pak ze spícího vysává krev; při tom ho ochlazuje a spánek mu ještě více oslazuje.

Takto se může bezprostřední láska sama od sebe k nepoznání změnit, vždyť nenávist a žárlivost se poznávají po lásce. Pak si také člověk povšimne, že ho změnil zvyk, jako když se rozplyne sen a pozapomene. Chtěl by se zase vrátit, ale neví, kde má nakoupit olej,[22] aby lásku opět zapálil. Pak je znechucen a zesmutní nad sebou a nad láskou, rozmrzí se nad její ubohostí a nad faktem, že ji nedokáže změnit. Nevšímal si změny věčnosti a teď k tomu ztratil schopnost uzdravení vydržet. Ach, často se se zármutkem setkáváme s člověkem, který žil kdysi v hojnosti, nyní je zubožený, ale jak ještě smutnější změna nastane, najdeme-li lásku proměněnou v něco skoro ohavného!

Kdyby však naopak láska prošla změnou věčnosti a stala se povinností, pak se nestane zvykem a zvyk nad ní nenabude moci. Jako se říká o věčném životě, že se v něm nenajdou ani vzdech, ani slzy,[23] mohlo by se dodat: není tam ani zvyk – a vpravdě tím neříkáme nic nadmíru nádherného. Chceš si duši ochránit před ošemetností zvyku – a lidé si myslí, že mají k udržení bdělosti a jistoty mnoho prostředků – ale opravdový prostředek je jen jeden: ono „musíš“ věčnosti. Ať ti střelba ze tří set kanónů třikrát denně připomene odpor proti zvyku! Vydržuj si jako jeden mocný východní císař otroka,[24] který by ti to denně připomínal, měj jich na sto, měj přítele, který tě upomene pokaždé, když se s tebou setká, měj ženu, jež tě v lásce upomene každé ráno i večer – ale dej si pozor, aby se ti i to nestalo zvykem! Můžeš si totiž zvyknout na kanonádu ze sta kanónů, a budeš sedět u stolu a slyšet každou maličkost o mnoho zřetelněji než hřmění ze stovky kanónů, na jejichž rámus sis zvykl. A můžeš si zvyknout i na to, že tě bude každodenně stovka otroků upozorňovat, takže je už vůbec neuslyšíš, protože ti zvyk přizpůsobil ucho a ono slyší i neslyší. Ach, pouze ono „musíš“ věčnosti a naslouchající ucho, jež toto „musíš“ uslyší, tě od zvyku osvobodí. Zvyk je změna z nejsmutnějších, ale na druhé straně se dá zvyknout na každou změnu. Pouze věčnost a všechno to, co se změnou věčnosti stalo povinností, je nezměnitelné, a co je nezměnitelné, se právě proto nemůže stát zvykem. Ať se zvyk zahnízdí jakkoli pevně, nikdy nebude nezměnitelný, i když člověk zůstane nenapravitelný. Zvyk je napořád to, co se má změnit, nezměnitelnost je napořád to, co se měnit nedá a nemá. Věčno nikdy nezestárne a nikdy se nestane zvykem.

Jen když je láska povinností, je láska v blažené nezávislosti navždy svobodná. Ale není snad bezprostřední láska svobodná, nemiluje snad milovník svobodu? Na druhé straně, mělo by snad být smyslem pojednání vychvalovat nezávislost sebelásky, jež se osamostatnila, protože neměla odvahu k závazku a stala se závislá na vlastní zbabělosti – bezútěšná nezávislost, jež se vznáší jen proto, že nemá přístaviště a je jako člověk, který „se zmítá sem a tam, ozbrojený lupič, ubírající se tam, kde se stmívá“. Bezútěšná nezávislost, jež na svobodě nenosí pouta – v každém případě nikoli zjevně? Ale kdepak, právě v předchozím oddíle jsme připomněli, že výrazem největšího bohatství je potřeba. Tak je také pravým výrazem svobody, že je nezávislou potřebou. Člověk, jemuž je láska potřebou, se jistě v lásce cítí svobodný; člověk docela závislý, jenž by ztrátou milovaného přišel o všechno, právě ten je nezávislý. Ovšem jen za jedné podmínky, totiž že nezamění lásku s vlastněním milovaného. Kdyby někdo řekl: buď milovat nebo zemřít, a vyjádřil tak, že život bez lásky nestojí za žití, dali bychom mu zcela za pravdu. Jestli však pod tím prvním chápal vlastnění milovaného a vyšlo mu z toho: buď milovaného vlastnit nebo zemřít, buď přítele mít nebo zemřít, pak bychom řekli, že taková láska je nepravdivě závislá. Jakmile se láska vůči svému předmětu nechová zrovna tak jako sama k sobě, třebaže je přitom zcela nezávislá, má zákon své existence mimo sebe a je tedy v pomíjejícím, pozemském a časovém smyslu závislá. Ale láska, jež prošla změnou věčnosti, takže se stala povinností a miluje, protože milovat má, je nezávislá a má zákon svého bytí v samém poměru lásky k věčnosti. Taková láska nemůže nikdy být v nepravdivém smyslu závislá, neboť to jediné, na čem závisí, je povinnost a jedině povinnost ji osvobozuje. Bezprostřední láska člověka v jednom okamžiku osvobozuje a ve druhém zotročuje. Je tomu jako se vznikem člověka: tím, že se stal, že se stal „já“, se stává svobodným, ale v příštím okamžiku je na tomto „já“ závislý. Povinnost naopak dělá člověka závislým a příštím okamžikem nezávislým. „Pouze zákon dává svobodu.“

Často si žel myslíme, že svobodu máme a že svoboda je svázána zákonem. Je tomu právě naopak: bez zákona svoboda vůbec není, právě zákon svobodu dává. Myslívá se, že mezi oběma stojí zákon, a to proto, že kde není zákon, není žádný rozdíl. Ale zas to je obráceně. Dělá-li zákon mezi nimi rozdíl, je to přesto zákon, který před sebou dělá všechny rovné.

„Musíš“ v blažené nezávislosti lásku osvobozuje. Tato láska nestojí a nepadá náhodností svého předmětu, ale stojí a padá zákonem věčnosti; pak však nepadne nikdy. Taková láska není odvislá od toho či onoho, závisí jen na tom jediném, co ji osvobozuje, a je tedy věčně nezávislá. S touto nezávislostí nelze nic srovnat. Často se ve světe vychvaluje pyšná neodvislost, jež nevzbuzuje touhu po milování, i když zároveň dává najevo, že potřebuje lidi, ne aby jimi byla milována, ale aby je mohla milovat, aby přece jen měla někoho v lásce. Jak je tato neodvislost nepravdivá! Nežádá si, aby byla milována, a přece potřebuje někoho, koho by měla ráda; potřebuje tedy člověka, na němž by mohla ukojit své pyšné sebevědomí. Není to jako když nám marnivost namlouvá, že se obejdeme bez světa, ale přesto svět potřebujeme, aby se dověděl, že marnivosti není světu třeba! Ale láska, jež prošla změnou věčnosti, takže se stala povinností, zajisté potřebuje být milována, proto tato potřeba a ono „musíš“ tvoří věčně zharmonizovaný soulad. Láska se může bez něj obejít, když už to má být, ale přitom stále miluje – není to nezávislost? Tato nezávislost závisí oním věčným „musíš“ jen na lásce samé, na ničem jiném nezávisí, ani na předmětu lásky, když se ukáže, že se změnil. Neznamená to, že nezávislá láska ustane, že se promění v pyšnou sebespokojenost – to by byla závislost. Láska zůstává, v tom je nezávislost. Nezměnitelnost je pravá nezávislost. Každá změna, ať to je omdlévání ze slabosti nebo pyšná povýšenost, nářek nebo samospokojenost, znamená závislost. Jedná osoba, které někdo řekne: už tě nemohu milovat, a ona hrdě odpoví: pak tě také nemusím milovat! – nezávisle? Jedná závisle, protože její setrvávání v lásce závisí na lásce druhého. Ale osoba, jež odpoví: i tak tě musím milovat! – má navěky lásku svobodnou a ta je v blaženosti nezávislá. Neřekne to hrdě a pyšně, řekne to pokorně a v područí onoho „musíš“ věčnosti – a právě proto je láska nezávislá.

Pouze když je láska povinností, je proti zoufalství věčně a šťastně zajištěna. Bezprostředně láskyplný člověk se může stát nešťastným, může si zoufat. Může to vypadat jako síla lásky, že zoufat dovede, ale je to jen zdání. Ať je síla zoufalství jakkoli uznávána, je přese všechno bezmocnost a vrcholí právě v zániku. Zoufalství bezprostřední lásky ukazuje, že je zoufalá a miluje silou zoufalství, i když je šťastná, a že miluje druhého člověka „výše než sebe sama, výše než Boha“. O zoufalství se musí doznat, že „jen ten si může zoufat, kdo už zoufalý je“. Zoufá-li si nad neštěstím bezprostřední láska, ukáže se jen, že už zoufalá je a že byla zoufalá i ve štěstí. Zoufalství tkví ve faktu, že se k jednotlivosti chováme s nekonečnou vášní, neboť s nekonečnou vášní se můžeme, nejsme-li zoufalí, chovat jen ke věčnosti.

Bezprostřední láska si tedy zoufá, ale bude-li, jak se říká, šťastná, bude před ní zoufalství skryto, a bude-li pak nešťastná, ukáže se, že už zoufalá byla. Naproti tomu láska, jež prošla proměnou věčnosti a stala se povinností, si nemůže nikdy zoufat, právě proto, že zoufalá není.

Zoufalství není totiž něco, co se člověku může stát, nějaká událost, jako štěstí a neštěstí. Zoufalství je nepoměr v nitru člověkova bytí – tak daleko, tak hluboko mohl osud nebo nějaká událost zasáhnout a ozřejmit, že tu už nepoměr byl. Proto je proti zoufalství jen jediné pojištění: podrobit se změně věčnosti oním „musíš“, jež spadá do povinnosti. Kdo touto změnou neprošel, je zoufalý; štěstí a zdar to mohou zakrýt, neštěstí a nezdar, o nichž se domnívá, že zoufalství zavinily, pouze odhalí, že zoufalý už byl. Pokud se o tom mluví jinak, jedná se jen o lehkomyslnou záměnu pojmů. Příčinou člověkova zoufalství není neštěstí, ale nedostatek věčnosti. Zoufalství je nedostatek věčného, zoufalství je, že jsme se oním povinným „musíš“ věčností nezměnili. Zoufalství tedy nespočívá ve ztrátě milovaného – to je neštěstí, utrpení, bolest; zoufalství je nedostatek věčnosti.

Jak se tedy rozkázaná láska zajišťuje proti zoufalství? Zcela prostě rozkazem samým, tím, že „milovat musíš“. Za prvé to znamená, že nesmíš milovat tak, že by ztráta milovaného ozřejmila, že jsi byl zoufalý, to jest, nesmíš milovat zoufale. Je proto láska zakázána? Rozhodně ne, to by byla divná řeč, kdyby příkaz „musíš milovat“ zároveň milování zakazoval! Rozkaz tedy pouze zakazuje milovat tím způsobem, který přikázán není. Sama v sobě není výzva zákazem, ale příkazem, že milovat musíš. Příkaz lásky tedy proti zoufalství nezajišťuje pomocí nejasných a vlažných útěch, že si to nemáme brát příliš k srdci a tak podobně. Což snad takové chytráctví, jež „přestalo truchlit“, není menší zoufalost než milencova, není snad spíše zoufalstvím ještě větším? Přikázání lásky zakazuje zoufalství tím, že lásku nařizuje. Kdo by mohl mít takovou odvahu než věčnost? Kdo má právo toho „musíš“ vyslovit spíše než věčnost, jež právě v okamžiku, kdy si láska nad svým neštěstím zoufá, milovat poroučí? A kdo jiný má právo tento rozkaz vydat než věčnost? Neboť není-li možné v časnosti milovaného dostat, i tak říká věčnost: „musíš milovat“. To znamená, že věčnost lásku ze zoufalství zachraňuje právě tím, že ji činí věčnou. Ať třeba oba rozdělí smrt a ten, kdo zůstane, upadá do zoufalství – co mu poskytne pomoc? Pomoc časnosti je ještě truchlivější než zoufalství. Pomůže věčnost. Řekne-li: „milovat musíš“, říká tím zároveň: tvá láska má věčnou platnost. Neříká to jako útěchu, to by nepomohlo, ale jako rozkaz, protože se blíží nebezpečí. A když věčnost žádá: „milovat musíš“, bude to pak záležet na ní, aby zaručila, že se to provést dá. Co znamená veškerá útěcha proti té, kterou dává věčnost, co je všechna duševní útěcha proti útěše věčnosti! Kdyby chtěla mluvit mírněji a pobízet: utěš se! – pak by mohl truchlící hned něco namítat, vždyť věčnost by hrdě žádné námitky neodmítala – ale má o truchlícího starost a dává rozkaz: „milovat musíš“. Podivuhodná útěcha, divný soucit, vždyť polidsku řečeno je to velice divné a zní to skoro jako výsměch, přimět zoufalého, aby udělal to, co bylo jeho jediným přáním, jen ho jeho nesplnitelnost přivedla k zoufalství. Je ještě třeba jiného důkazu, že přikázání lásky je božského původu? Zkusil jsi – nebo zkus to! – přistup k utrápenému člověku v okamžiku, kdy ho zavalí žal nad ztrátou milovaného a dej pozor, co mu máš říci. Přiznej, že ho budeš těšit a že to jediné, co ti vůbec nepřejde přes rty, jsou slova „milovat musíš“. Ale zkus to a uvidíš hned, jak to vyslovíš, že to truchlícího nerozhořčí, i když to je při této příležitosti naprosto nevhodné. Ale ty, kdo jsi udělal tuto vážnou zkušenost, ty, kdo jsi v těžkém okamžiku našel v lidských útěchách jen prázdnotu a hnus, žádnou útěchu, ty, kdo jsi s hrůzou objevil, že tě ani napomenutí věčnosti nemohlo zachránit před klesnutím, ty ses naučil milovat toto „musíš“ jako záchranu před zoufalstvím! Co jsi možná i v menších rozměrech zažil jako pravou útěchu, je přísná řeč; v nejhlubším slova smyslu ses naučil, že pouze toto „musíš“ navěky šťastně od zoufalství zachraňuje. Navěky šťastně – ano, jen ten je od zoufalství zachráněn, kdo je od něho navěky osvobozen. Láska, jež prodělala věčnou proměnu a stala se povinností, není chráněna před neštěstím, ale je chráněna před zoufalstvím, chráněna ve štěstí jako v neštěstí.

Pohleď: vášeň zapaluje, pozemská chytrost ochlazuje, ale ani žár, ani chlad, nebo žár promíchaný s chladem není čistý vzduch věčnosti. V zápalu je něco dráždivého, ve chladu něco ostrého a v promíchaní něco neurčitého nebo nevědomá proradnost jako v nebezpečné jarní době. Ale příkaz „musíš milovat“ zahání všechno nezdravé a to, co je zdravé, zachovává pro věčnost. Tak je tomu všude: „musíš“ věčnosti zachraňuje, tříbí a zušlechťuje. Posaď se vedle hluboce zarmouceného člověka, může se mu na chvilku ulehčit, máš-li dar, abys dal vášni výraz zoufalství, jak jej ani truchlící nedovede vyjádřit; ale pravda to nebude. Může ho na okamžik ochladit a osvěžit, dovedeš-li moudře a ze zkušenosti opatřit výhled, který truchlící nevidí; ale pravda to nebude. Naopak slovo: „musíš plakat“[25] je pravdivé i krásné. Není mi dovoleno zatvrdit se proti bolesti života, neboť truchlit musím; není mi však ani dovoleno zoufat si, i když musím plakat. A tak je tomu také v lásce. Není ti dovoleno proti ní se zatvrdit, protože milovat musíš, ale proto ti není dovoleno milovat zoufale, i když milovat musíš. Zrovna tak ti není dovoleno tento cit ve svém nitru ničit, neboť milovat musíš. Musíš zachovat lásku, musíš také zachovat sám sebe a tím, že sám sebe zachováš, zachováš i lásku. Tam, kde se rozboří pouze to, co je lidské, nastupuje příkaz; tam, kde ztrácí odvahu pouze to, co je lidské, opět vzplane příkaz a daruje moudrost. Příkaz ti v lásce stráví a vypálí vše nezdravé a pomocí příkazu lásku opět zapálíš, když, polidsku řečeno, pohasne. Tam, kde chceš jednat sám podle svého, poradíš se s příkazem a tam, kde si v zoufalosti poradit neumíš, se také poraď s příkazem. Tam však, kde si vůbec poradit nedokážeš, tam se samo přikázání postará o to, aby vše dobře dopadlo.

Poznámky

[1] Mat. 22, 39: v řečtině je užito futura „agapéseis“, milovati budeš, jak také překládá bible Kralická. Nový překlad používá imperativu: „miluj!“ Futurum se chápe jako rozkaz. Tak také v dánštině stojí: „du skal elske“, a slovo „skal“ znamená jak futurum, tak i rozkaz, jak vysvětluje Kierkegaard. Podobně je tomu v angličtině „you shall“, kdežto v němčině se překládá „du sollst“, jež neznamená rozkaz, ale povinnost. Jedině francouzský překlad zachovává futurum: „tu aimeras“. Pro Kierkegaarda jde o čirý imperativ.

[2] Hegel a hegelovci.

[3] Genesis 32, 31.

[4] Mat. 22, 39.

[5] Srv. Jakub 2, 8.

[6] Mt. 5, 46–47. Zde se mluví o celnících, ne o pohanech.

[7] Narážka na svatební rituál.

[8] Viz pozn. 1.

[9] 2. Kor. 5, 17.

[10] Srv. autorovy „Filosofické drobky“, překlad, kde se mluví o učedníku „z prvé a z druhé ruky“. 1993.

[11] Kierkegaard má na mysli Hegelovy spisy „Geschichte der Philosophie“ a „Philosophie der Geschichte“. Oba spisy vlastnil.

[12] Srv. 1. Kor. 7, 31.

[13] Srv. Apok. 3, 15–16.

[14] Srv. 1. Kor. 2, 9.

[15] Narážka na pastora Grundtviga a jeho zdůrazňování pokolení.

[16] Mat. 10, 16.

[17] Narážka na hegelovské tendence přetvořit víru ve vědění. Víra byla hodnocena jako nejprimitivnější vztah člověka k Bohu.

[18] Mat. 9, 20 nn.

[19] Odkaz musí platit Herodotovi I, 32. Je to slovo Solónovo.

[20] Ro. 8, 37.

[21] Jak. 3, 8–10.

[22] Mat. 25, 1 nn.

[23] Srv. Apok. 21, 4.

[24] Císař Darius měl otroka, který mu denně připomínal: Pane, pamatuj na Athéňany! Herodot V, 105.

[25] Ro. 12, 15.

KAPITOLA II. B

Miluj svého BLIŽNÍHO

Křesťanská láska objevuje a dovídá se, že je bližní, a což je totéž, že jim je každý. Kdyby nebyla láska povinností, nebyl by ani pojem „bližní“. Jen když milujeme bližního, je sobectví rozdílnosti odstraněno a rovnost zachována.

Často se různým způsobem a ve všelijaké náladě, s rozličnou vášnivostí a různým úmyslem proti křesťanství uvádělo, že zapuzuje milování a přátelství. A pak se zas kvůli jeho učení křesťanství obhajovalo a lidé se jeho učení dovolávali, že člověk má Boha z celého srdce milovat a bližního jako sebe samého. Disputuje-li se tímto způsobem, je skoro lhostejné, zda se budeme přít, či se shodneme, vždyť se šermuje ve vzduchu a příměří ve vzduchu stejně nic neznamená. Raději se musí jablko sváru zřetelněji vyznačit a pak při obhajobě s veškerým klidem doznat, že křesťanství sesadilo milování a přátelství z trůnu zároveň se žárlivostí, sympatií v lásce a náklonností, aby namísto nich dosadilo duchovní lásku, totiž lásku k bližnímu, tu lásku, jež je vpravdě niternějším spojením než milování a v upřímnosti a soudržnosti věrnější než nejslavnější přátelství. Musíme raději docela přesně ozřejmit, že i „básník“ vlastně patří do pohanství, protože úkol náleží jemu, aby pak naprosto přesvědčen dal křesťanství to, „co jeho jest“ – lásku k bližnímu; o takové lásce nemá pohanství ani potuchy. Musíme raději „předat a dělit“, abychom jedince dostali k volbě, než ho zmást, věci smíchat a jedinci tak zabránit, aby si udělal určitý dojem o tom, co je co. Především však nesmíme křesťanství obhajovat, ani o něm ať schválně či náhodně netvrdit vše možné, třeba ani to ne, co křesťanské není.

Každý, kdo se znalecky a vážně nad touto věcí zamyslí, lehce pozná, že jablko sváru se musí představit takto: má milování a přátelství být v lásce tím nejvyšším, nebo je musíme detronisovat? Milování a přátelství se vztahuje k vášni, ale veškerá vášeň, ať už je v útoku či v obraně, bojuje jen jedním způsobem: buď – anebo. Buď jsem tím nejvyšším, anebo nejsem vůbec, buď jsem všechno, nebo nic. Co šálí a mate (a to se protiví pohanství i básníkovi, zrovna tak jako se to protiví křesťanství) nastane, když obhajoba začne tvrdit, že křesťanství samozřejmě učí lásce vyšší, ale zároveň chválí milování i přátelství. Taková řeč prozrazuje dvojí: že ten člověk nemá ducha ani básnického, ani křesťanského. Co se týče duchovního poměru, nesmíme, chceme-li se vyhnout nízké řeči, mluvit jako kramář, že má nejlepší druh zboží, ale zároveň i prostřední sortiment, který také může docela dobře doporučit, protože je skoro tak dobrý. Ovšemže křesťanství učí, že láska k Bohu a k bližnímu je ta pravá láska, ale je také jisté, že tato láska, jež „snížila všechnu vysokost, jež se povyšuje nad boží moudrost a všechno myšlení zachytila v poslušnosti“,[1] také sesadila milování a přátelství? Nebylo by to také divné, kdyby křesťanství bylo jen takovou šalebnou a zmatenou řečí, jakou je mnohá obrana, často horší než útok? Není to podivné, že v celém Novém zákoně není jediné slovo o lásce v tom smyslu, v němž ji opěvuje básník a zbožňuje pohanství? Ať probere básník, který se sám jako básník chápe, to, co Nový zákon o milování říká, a bude si zoufat, protože nenajde jedno jediné slovo, jež by ho mohlo nadchnout; a kdyby třeba i takový quasi básník takové slovo nalezl, užije ho nepravdivě a bude z toho zločin, protože namísto aby hleděl na křesťanství, ukrádá vzácné slovo a zkroutí je užíváním. Ať básník hledá v Novém zákoně, aby našel slova o přátelství, jež by se mu líbila, bude hledat zoufale a marně. Ale ať hledá křesťan, jenž chce milovat bližního, a vskutku nebude hledat nadarmo, najde slovo za slovem, jedno silnější a mocnější než druhé, a ta mu dopomohou k zapálení této lásky a v ní ho zachovají.

Básník bude hledat nadarmo. Ale což není básník křesťanem? O tom jsme nic neřekli a také neříkáme, tvrdíme jen, že pokud je básníkem, ještě křesťanem není. Ale přece tu musíme rozlišovat, vždyť jsou i zbožní básníci. Ti však neopěvují milování a přátelství, jejich písně patří boží chvále, platí víře, naději a lásce. Takoví básníci neopěvují lásku tak, jako básník opěvuje milostnost; láska k bližnímu nečeká chvalozpěv, ale naplnění. I kdyby k opěvování lásky k bližnímu básníkovi nebránilo nic jiného, stačí, že ve svatých knihách jako by u každého slova bylo neviditelným písmem předtisknuto znaménko, jež říká: jdi a učiň totéž – a to ho vyruší; zní to snad jako básnická výzva, nutící ho k prozpěvování? – Tedy co do zbožného básníka je tomu jinak, ale o světském básníku platí, že pokud je básníkem, křesťanem není. A máme na mysli světského básníka, když jen tak všeobecně řekneme básník. Na věci nic nemění, že básník žije v křesťanství. Není na nás, abychom určili, je-li křesťanem, ale jakožto básník křesťanem není. Jistě by se mohlo zdát, že když tu křesťanstvo je už tak dávno, muselo proniknout do všech poměrů a do nás všech. To je však smyslový klam. Protože tu křesťanství už tak dávno je, není tím ještě řečeno, že my sami jsem žili tak dlouho či tak dlouhý čas byli křesťany. Právě básníkova jsoucnost v křesťanstvu a jemu vyhrazené místo (neboť surovost a závistivý útok není vůči němu žádná křesťanská námitka) je vážnou připomínkou, jak mnohé už je předem určeno a jak lehce se dostáváme do pokušení představovat si, že jsme se už dostali daleko vpřed. Ach, dnes se už zvěstování křesťanství slyší zřídka kdy, ale všichni, kdo naslouchají básníkovi, ho obdivují a učí se od něho, okouzlují se jím. Na to, co řekne farář, se rychle zapomene, ale jak přesně a jak dlouho se vzpomíná na básníkova slova! Lidé je obdivují, učí se jim, zvláště promlouvá-li ústy herce! Ale nechceme přece říci, že má být básník odstraněn, třeba násilím? – tím by se dosáhlo jen nového smyslového klamu. Co by nám pomohlo, kdyby nebylo básníka a v křesťanstvu bylo tolik lidí, chápajících život tak jako básník a po básníkovi toužilo! Ani to se na křesťanu nežádá, aby to v zaslepeném a nerozhodném okamžiku dotáhl tak daleko, že by už nesnesl básníka číst, zrovna tak, jako se nečeká, že by nejedl obvyklou stravu, nebo že by bydlil odděleně od ostatních lidí a na zvláštním místě.

Křesťan však musí všechno chápat jinak než nekřesťan a sám sebe tak, že mu je rozdíl jasný. Musit každým okamžikem žít výlučně v nejvyšších křesťanských představách by člověk nedokázal, neživit se jiným pokrmem než ze Stolu Páně také ne. Nechme tedy básníka být, nechme každého jednotlivého přijímat obdiv podle zásluhy, odpovídá-li jí, ale nechme též jedince křesťanstvu, aby své křesťanské přesvědčení v této zkoušce vyzkoušel: jak se zachová k básníkovi, co si o něm pomyslí, jak ho čte a obdivuje. O takových věcech se v těchto dobách skoro nikdy nemluví; mnohým se ani nebude taková úvaha zdát křesťanská nebo dost vážná, protože jedná o věcech, jež člověka zaměstnávají šest dní v týdnu a sedmého dne určitě po mnoho hodin, více než věci boží. Ale přece se utěšujeme, protože jsme byli od malička v křesťanství vyučováni a vyučeni a ve zralém věku jsme své nejlepší síly zasvětili jeho službě, třebaže vždycky opakujeme, že naše řeč je „bez autority“. Utěšujeme se, že víme jak, a hlavně o čem se má v těchto dobách mluvit, vždyť jsme přece všichni pokřtěni a chodili jsme do „náboženství“, nemůže tedy být řeči o hlásání křesťanství. Ani nás nenapadne, abychom odsuzovali toho, kdo si oproti nekřesťanovi říká křesťan, a vůbec není řeči o vyznávání Krista oproti nekřesťanům. Naproti tomu je jistě užitečné a správné, když jedinec na sebe důkladně a vědomě dává pozor a pokud možná druhým pomáhá (tak, jak jednotlivý člověk druhému pomoci může, neboť pravým pomocníkem je Bůh), aby se ve stále hlubším slova smyslu stával křesťanem. Slovo „křesťanstvo“ jakožto všeobecné pojmenování celého lidu je nadpis, který často řekne příliš mnoho a proto lehce dává jedinci příležitost k tomu, aby si o sobě příliš mnoho myslel. Je zvykem, aspoň jinde, že u silnic stojí cedule, kam cesta vede. Možná že hned na začátku vidíme, že vede ke vzdálenému místu, kam se chceme dostat; ale jsme už proto u cíle? Tak je tomu také s ukazatelem cesty – křesťanstvem. Ukazuje směr, ale jsme už proto u cíle? – nebo jsme pořád na cestě? Kráčíme po cestě, když se jednou za týden na hodinku vydáme na cestu, ale šest dní v týdnu žijeme ve zcela jiných představách a vůbec se nesnažíme pochopit, jak to spolu souvisí? Je to vážná věc, zamlčet pravou souvislost věcí a poměrů a pak s největší vážností hovořit o věcech nejvážnějších, které tu měly ve zmatku být, ale vztahy k vážné věci ze samé vážnosti nevysvětlujeme? Kdo má tedy nejnesnadnější úkol: učitel, jenž o oné vážné věci přednáší jako o vzdušném vidění, od všednosti vzdáleném, nebo žák, který by ji měl uplatnit? Je to podvod, zamlčovat vážnost, a není to snad nebezpečný podvod vyslovit ji, ale za okolností a při osvětlení, jež jsou od skutečného denního života vzdálené? Když jeho celý denní život, jeho nádhera, radostí a očarování dokáží tak mnohým způsobem upoutat a zaujmout člověka – co je tedy vážnost: v církvi ze samé vážnosti zamlčet všechno světské, nebo si o tom vážně promluvit a pokud možná lidi obrnit proti nebezpečím světskosti? Mělo by skutečně být nemožné promluvit si o světských věcech vyšším a vpravdě vážným způsobem? Je-li to nemožné, plyne snad z toho, že se o tom ve zbožných přednáškách má mlčet? Ovšem že ne, z toho by jen vyplývalo, že by se to ve zbožných přednáškách mělo slavnostně zakázat.

Na básníkovi jsme tedy chtěli vyzkoušet křesťanské přesvědčení. Co nás básník učí o milování a přátelství? Neptáme se tu na nějakého určitého básníka, jen na básníka, zda je sobě i svému úkolu jakožto básník věrný. Kdyby tedy ztratil víru v básnickou platnost milování a přátelství a jejich pojetí a místo nich dosadil něco jiného, pak básníkem není. Možná že to, co dosadí, není ani křesťanské, všechno je jen podfuk. Milování je založeno na žádosti, jež zjasněna na sklon uznává za svůj nejvyšší, bezpodmínečný, to jest básnicky bezpodmínečný a jediný výraz fakt, že na celém světě je jen jeden jediný milovaný a že tato jeho láska je milování samo, je vším a nedá se podruhé opakovat; nebo, jak praví přísloví: jednou je nikdy, ale zde je naopak bezpodmínečně vším, „podruhé“ je bezpodmínečně zánik všeho ostatního. To je poesie a důraz bezpodmínečně leží na nejvyšším vrcholu vášně: být – či nebýt. Milovat podruhé neznamená také milovat, pro poesii to je hrozná věc. Bude-li nám takzvaný básník namlouvat, že se láska u téhož člověk může opakovat, pak bude tento takzvaný básník jednat vychytrale a hloupě, což má očividně vyprázdnit tajemnost vášnivosti v „proč“, jež klade chytráctví – pak není básníkem. To, čeho dosahuje místo básnění, není ani křesťanské. Křesťanská láska učí milovat všechny lidi, bezpodmínečně všechny. Tak bezpodmínečně a silně, jako milování poutá k jedinému milovanému, tak bezpodmínečně a silně poutá křesťanská láska v opačném směru. Ale uděláme-li v křesťanské lásce jen s jedním člověkem výjimku, takže ho milovat nechceme, pak ta láska není „také křesťanská láska“ a láskou křesťanskou rozhodně není. Právě tohle působí v takzvaném křesťanstvu zmatek: básníci si přivlastnili milostnou vášeň, ochabují, uvolňují pouto vášně, takže zaniká, smlouvají (tím, že přivazují) a myslí si, že člověk může v milostném smyslu milovat víckrát, takže milovaných přibude. Křesťanská láska se uvolňuje, uvolňuje pouta k věčnosti, ochabuje a domnívá se, že když přece jen dostatečně milujeme, křesťanská láska to je. Tak se oboje, jak poesie, tak i křesťanstvo, pomátlo a na jejich místo nenastoupilo ani básnění, ani křesťanství. Vášeň má vždycky tu bezpodmínečnou zvláštnost, že vylučuje něco třetího, a to znamená, že to třetí představuje zmatek. Milovat bez vášně je nemožné a rozdíl mezi milováním a křesťanskou láskou je proto ve vášni, jediném možném a věčném rozdílu. Jiný rozdíl mezi milováním a křesťanskou láskou není možný. Kdyby si člověk myslel, že může svůj život chápat na základě básníka a zároveň na základě objasnění z křesťanství, takže by tato dvě stanoviska pochopil současně a takto dal svému životu smysl, pak je na omylu. Básník a křesťanství vysvětlují opačné věci; básník zbožňuje náklonnost a protože pořád myslí jen na milování, má tedy plné právo tvrdit, že lásku poroučet je největší hloupost a nejpošetilejší věc vůbec. Křesťanství, jež má stále na mysli pouze lásku křesťanskou, má na své straně také plnou pravdu, když shazuje náklonnost z trůnu a místo ní dosazuje „musíš“.

Poesie a křesťanství jsou pravý opak jeden druhého, nebo, řečeno přesněji, básník vlastně nevysvětluje nic, protože vykládá milování a přátelství v hádankách a vysvětluje je jako záhady, kdežto křesťanství vysvětluje lásku věčným způsobem. Z toho opět vidíme, že je nemožné žít podle obou chápání najednou, vždyť největší protiklad mezi nimi je, že první žádné vysvětlení nedává, a druhé je vysvětlením samým. Láska a přátelství, jak jim rozumí básník, nepřinášejí žádný mravní úkol. Milování a přátelství je štěstí; chápáno básnicky je to štěstí (a opravdu, básník štěstí výborně rozumí), nejvyšším štěstím je zamilovat se a najít svou jedinou lásku. Je to štěstí, a štěstí skoro tak velké je najít svého jediného přítele. Úkolem může nanejvýš být, abychom za své štěstí byli skutečně vděčni. Naopak nemůže nikdy být úkolem musit milovaného či přítele najít; to se provést nedá, což také básník výborně chápe. Úkol je tedy závislý na tom, dáli vám štěstí naplnění, ale to právě znamená, že tu mravně vzato žádný úkol není. Když naopak bližního milovat musíme, je tu úkol, mravní úkol, který je původem všech úkolů. Protože křesťanství obsahuje pravou mravnost, dokáže zkrátit uvažování a odmítnout dalekosáhlé úvody, odstranit všechno prozatímní vyčkávání a osvobodit od jakéhokoli maření času. Křesťanství je při úkolu hned, protože jej má v sobě. Ve světě se vede velká hádka o tom, co se má nazývat tím nejvyšším. Ať už se těmto rozdílným věcem říká všelijak, je neuvěřitelné, jaké množství možností je spojeno s jeho vyjádřením: zavři za sebou dveře a modli se, neboť tím nejvyšším je Bůh. Když má jít člověk do světa, může i dlouho jít a jít nadarmo, přejít celý svět – nadarmo, aby našel milovaného či přítele. Ale křesťanství nikdy nevyžaduje, aby šel člověk nadarmo, ba ani jediný krok, neboť jak otevřeš dveře, jež jsi zavřel, aby ses modlil k Bohu, a pak vyjdeš, je ti bližním ten první člověk, kterého potkáš, a toho musíš milovat. Zvláštní! Zvědavě a pověrčivě se možná nějaká dívka snaží dovědět svůj osud a spatřit svého ženicha; ošidné chytráctví jí namlouvá, že udělá-li to či ono a ještě něco, pozná ho potom podle toho, že bude prvním, koho v určitý den potká. Ale dá to tolik práce poznat svého bližního? – jestliže ovšem sami sobě nezabráníme, abychom ho spatřili (vždyť křesťanství na věky každý omyl znemožnilo) – v celém světě není jediný člověk, který se tak jistě a tak lehce pozná jako bližní. Nikdy ho s nikým nezaměníš, protože bližní jsou všichni lidé. Zaměníš-li jiného člověka s bližním, nemýlíš se, vždyť jiný člověk je také tvůj bližní. Omyl spočívá v tobě, že nechceš pochopit, kdo je bližní. Zachráníš-li někomu ve tmě život, protože si představuješ, že se jedná o tvého přítele, je to i tak tvůj bližní a pak to žádný omyl není; ale byl by to omyl, kdybys chtěl pomoci pouze příteli. Kdyby si tvůj přítel stěžoval, že jsi omylem udělal pro bližního, co jsi podle něho měl udělat pouze jemu, s klidem konstatuj, že se tvůj přítel mýlí.

Jablko sváru mezi básníkem a křesťanem se zcela přesně dá určit takto: milování a přátelství je náklonnost, sympatie je vášeň, kdežto křesťanská láska je láska sebezapíravá, za to ručí ono „musíš“. Oslabit vášeň působí zmatek. Avšak nejkrajnější mez vášně náklonnosti je, že se má milovat jen jeden jediný, kdežto nejkrajnější mez sebezapření je vzdát se a nevylučovat ani jediného.

V jiných dobách, kdy se bralo křesťanství vážně a zavádělo se do života, se lidé domnívali, že mělo proti milování námitky, protože spočívá na žádosti, a myslelo se, že křesťanství, jež je duch, vneslo nepřátelství mezi tělo a ducha, a nenávidělo proto milování jako smyslnost. To byl omyl, duchovní přepjatost. Kromě toho se dá lehce dokázat, že křesťanství není ani zdaleka tak nerozumné, aby smyslnost proti člověku vydráždilo tím, že by ho učilo přepjatosti. Což neříká Pavel,[2] že je lépe oženit se, nežli se „pálit“? Ach ne, právě proto, že křesťanství je vpravdě duch, rozumí pod slovem smyslnost něco jiného, než co se přímo smyslnost nazývá; zrovna tak jako člověku nezakazuje jíst a pít, zrovna tak se nepohoršuje nad žádostí, kterou si člověk sám nedaroval. Pod slovem smyslnost a tělesnost rozumí křesťanství sobectví. Ani z toho se nedá vyvodit rozpor mezi duchem a tělem, pokud v tělesnosti nesídlí vzpurná síla, s níž musí duch bojovat. Nedá se vůbec představit zápas mezi duchem a kamenem, nebo mezi duchem a stromem. Je tedy samozalíbení rovno smyslnosti. Ale právě proto má křesťanství vůči milování a přátelství podezření, protože záliba ve vášni či vášnivá záliba je vlastně jiná forma sebelásky. A hleďme, o tom se pohanství nikdy ani nezdálo. Jelikož pohanství nikdy nic netušilo o sebezapíravé lásce k bližnímu, jehož milovat „musíme“, rozdělovalo věci takto: sebeláska je ohavnost, protože je sebeláskou, ale milování a přátelství, jež představují vášnivou náklonnost, je láska. Křesťanství naopak zjevilo, co láska je, a rozlišuje jinak: sebeláska a vášnivá náklonnost jsou bytostně totožné, ale láska k bližnímu, TO je láska. Milovat milovaného, říká křesťanství, je milovat, a připojuje: „nedělali snad pohané totéž?“ Mít rád přítele, je mít rád – „nedělají snad pohané totéž?“[3] Kdyby si tedy někdo myslil, že rozdíl mezi pohanstvím a křesťanstvím je, že milovaný a přítel jsou v křesťanství milováni věrněji a něžněji než v pohanství, je to nedorozumění. Což se v pohanství nevyskytují příklady lásky a přátelství tak dokonalé, že i básník se za nimi ohlíží a učí se od nich? Ale bližního v pohanství nemiloval nikdo, nikdo neměl tušení, že vůbec je. Co tedy pohanství v protikladu k sebelásce zvalo láskou, byla přednostní láska. Je-li však dávání přednosti bytostně jiná forma sebelásky, pak se zde opět setkáváme s pravdivostí výroků úctyhodných Otců: „ctnosti pohanství jsou nádherné neřesti“.[4]

Nyní se ukáže, že vášnivá přednostní láska je jiná forma sebelásky a zároveň, že sebezapírající se láska miluje bližního, jehož milovat musí. Jako se sebeláska sobecky uzavírá kolem jediného já, čímž se stává sebeláskou, zrovna tak sobecky se přednostní erotická láska vine kolem jediného milovaného a vášnivá vybíravost v přátelství se uzavře kolem jediného přítele. Zvláštní a divná věc, milovanému a příteli se proto říká „druhé já“, ale bližní je „druhé ty“, nebo zcela přesně vzato třetí osoba v rovnosti. Druhé já. Ale v čem vězí sebeláska? Spočívá v já. Nespočívá snad i sebeláska v lásce ke druhému já, ke druhému „ty sám“? Opravdu, člověk nemusí být co do lásky a přátelství znalcem lidí, aby na této stopě neudělal pro jiné lidi pochybné a pro sebe samého pokořující objevy. Žár sebelásky se zapaluje sám, já je sebezápalné, ale milování a přátelství, chápáno básnicky, je také sebezápalné. Je ovšem pravda, říká-li se, že se to stává jen někdy a že to je nenormální, projeví-li se žárlivost, ale z toho neplyne, že se vlastně v milování a přátelství v základě vždycky nenalézá. Vyzkoušej si to, postav jako prostředníka mezi milovaného a milujícího bližního, jehož milovat musíme, postav mezi dva přátele bližního jako prostředníka, jehož musíme milovat – a hned se setkáš se žárlivostí. A přece je právě bližní prostředníkem sebezapření, jež staví mezi sebemilujícího dvojí já, ale též mezi já lásky v přátelství, to druhé já. Že to je ze sebelásky, chce-li se nevěrník milovaného zbavit nebo opustit přítele, vidělo i pohanství, vidí to též básník. Ale že oddanost, již milující svému jedinému prokazuje a pevně ho drží, je sebeláska, vidí pouze křesťanství. Jak může oddanost a bezmezné odevzdání přesto být sebeláskou? Tak, že se tomu druhému já odevzdá.

Ať básník vylíčí, jak má láska v člověku působit, aby z toho bylo milování! Bude jmenovat mnohé (u toho se zde nezastavujeme) a pak dodá: „musí tu být také obdiv, milující musí milovaného obdivovat“. Naopak se bližní nikdy neposuzuje jako předmět obdivu, křesťanství nikdy neučilo, že máme bližního obdivovat – ale máme ho milovat. V milování tedy má být obdiv a čím silnější a náruživější obdiv je, tím lépe, říká básník. Obdivovat jiného ovšem sebeláska není, ale být jediným obdivovaným milován – nevrací se tento poměr opět sobecky k já, jež miluje své druhé já? Zrovna tak je tomu s přátelstvím. Obdivovat jiného sebeláska jistě není, ale jedná-li se o jediného přítele – obdivovatele, vrátíme se nepochybně k já, z něhož jsme vyšli. Není to snad přímo nebezpečí lásky, mít pro obdiv jen jeden jediný předmět, když tento jediný z nás udělá předmět své lásky nebo přátelství?

Milovat bližního znamená naopak sebezapření a potírá sympatii; zrovna tak potírá sebelásku, jinak by i sebezapření dělalo rozdíly a tato role by se mu líbila. Kdyby náruživá sympatie se sebou samým neměla v sobě nic sobeckého, přece to v ní zůstává, jak v ujasněném, tak i v neujasněném vlastním rozhodování. Je neuvědomělé, pokud je v moci přírodního určení, a uvědomělé, pokud se této moci bezmezně oddává a s ní souhlasí – z vlastní soběstačnosti. Jak skrytá a neuvědomělá jen tato soběstačnost ve vášnivém odevzdání svému „jedinému předmětu“ může být, převládá tu přece jen náhodnost. Její „jediný předmět“ nebyl nalezen v poslušnosti Královského zákona[5] „milovat musíš“, nýbrž volbou, aby byl bezpodmínečně nalezen ten „jediný jednotlivec“; ale i křesťanská láska má jen jeden jediný předmět, a to je bližní. Bližní je však jak nejvíc možno vzdálen od toho, aby byl jen jedním jediným člověkem; je toho nekonečně vzdálen, protože bližní jsou všichni lidé. Jelikož milující a přítel, což je potěšením pro básníka, může na celém světě milovat jen jediného člověka, pak v této úžasné odevzdanosti sídlí úžasná soběstačnost, a milující se v této bouřlivé a bezmezné oddanosti sám k sobě vlastně chová v sebelásce. Sebelásku a soběstačnost chce sebezapření vykořenit rozkazem věčnosti „musíš“. Sebezapření, jež přichází jako soudce, aby vyzkoušelo sebelásku, je dvojsečné, takže řeže do obou stran; velmi dobře ví, že má co dělat se sebeláskou, již mnozí nazývají zrádnou, ale ví zrovna tak dobře, že je i jiná sebeláska, a ta se nazývá oddanost. Úkol sebezapření je proto sám o sobě dvojí; spočívá v rozdílu mezi těmito dvěma. V poměru k nevěrné sebelásce, jež se chce vymknout, je úkolem: oddej se! V oddané sebelásce je zase úkolem: vzdej se oddanosti. A co se básníkovi nepopsatelně líbí je, že milující řekne: nemohu milovat nikoho jiného, nemohu se lásky vzdát, nemohu milovat žádného, budu z toho mít smrt, umřu láskou! To se ale sebezapření nelíbí vůbec, naprosto nesnese, aby se taková oddanost dala poctít jménem láska, protože to je sebeláska. Sebezapření tedy nejprve soudí a pak vytkne úkol: miluj bližního, toho milovat musíš.

Všude, kde se nachází sebeláska, nachází se i sebezapření jako bytostná forma křesťanství. Abychom mohli mít ke křesťanství nějaký vztah, je nejprve nutno vystřízlivět; sebezapření je právě ta změna, jíž člověk ve smyslu věčnosti vystřízliví. A naopak všude tam, kde se křesťanství nevyskytuje, je opilost samolibostí tím nejvyšším, a vrcholná opilost se ze všeho nejvíc obdivuje. Milování a přátelství jsou vrcholné špičky samolibosti – já opilé v jiném já. Čím pevněji se tato dvě já do sebe zapojí, aby se stala jediným já, tím více se toto spojené já od druhých sobecky odpoutává. Na nejvyšším stupni milování a přátelství se tato dvě já opravdu stávají já jediným, jedním já. To se dá vysvětlit jen tím, že v rozdílnosti je zároveň přítomno i přírodní určení (žádost, náklonnost) a sebeláska, jež sobecky může oba sjednotit v novém sobeckém já. Láska duchovní však vylučuje veškeré přírodní určení i sebelásku, proto mě láska k bližnímu nemůže s bližním identifikovat v jednom společném já. Láska k bližnímu je láska mezi dvěma bytostmi, jež každá je věčně určena jako duch. Láska k bližnímu je duchovní, ale dva duchové se nemohou stát jedním já sobeckým způsobem. V lásce a přátelství se dva lidé milují mocí rozličnosti nebo mocí rovnosti, jež se zakládá v rozdílnosti, jako když se dva přátelé mají rádi na základě podobných zvyků, charakteru, zájmů, výchovy atp., tedy na základě podobnosti, jíž se od ostatních lidí odlišují, neboli jíž se sobě podobají a od ostatních lidí se liší, a proto se tito dva mohou sobeckým způsobem stát jedním já; žádný z nich se ještě nenaučil sám sebe milovat křesťansky. V lásce je já určeno smyslově – duševně – duchovně, milující je určen smyslově – duševně – duchovně. V přátelství je já určeno duševně – duchovně, přítel je určen duševně – duchovně. Jen v lásce k bližnímu je milující já určeno duchovně jako duch, bližní je proto čistě duchovní určení. O milování a přátelství tedy neplatí, co bylo na začátku této úvahy řečeno, že je třeba jen jednoho člověka, který je uznán za bližního, aby byl člověk ze sebelásky uzdraven, miluje-li v tomto člověku bližního. V milostné lásce a přátelství nemilujeme bližního, ale jeho druhé já, neboli nanovo a ještě víc to první já. I když je sebeláska odsouzeníhodná, vypadá to často tak, že člověk nemá dost síly, aby tuto sebelásku unesl, takže se projeví, až když najde druhé já a obě já spolu najdou sílu k zážitku sebelásky.

Kdyby si snad někdo představoval, že se člověk skrze zamilovanost nebo přátelství naučí lásce křesťanské, pak je na velkém omylu. Ach ne, je-li zamilován tak, že by ho i básník prohlásil za „opravdu zamilovaného“, pak se ovšem může příkaz lásky trochu změnit, oslovíme-li ho, ale může to vyjít nastejno. Zákon lásky mu totiž může říci: miluj svého bližního, jako miluješ milovanou bytost. Cožpak nemiluje milovaného „jako sebe samého“, to přece nařizuje i zákon lásky k bližnímu? Ovšem že ano, jenomže milovaný, jehož miluje „jako sebe samého“, není jeho bližní, milovaný je ono druhé já. Ať už mluvíme o já prvním nebo druhém, nedostali jsme se k bližnímu ani o krok blíže, neboť bližní je první „ty“. Kdo je v nejpřísnějším slova smyslu sám do sebe zamilován, miluje vlastně i to druhé já, neboť to druhé já je on sám. Přece to musí být sebeláska. Stejným způsobem je sebeláska milovat jiné já, to jest milovaného nebo přítele. Ale jako je sebeláska v nejpřísnějším slova smyslu nazývána sebezbožněním, tak i láska a přátelství (jak je chápe básník, a s jeho pochopením tato láska stojí a padá) je modloslužbou. V základě je láska k Bohu rozhodující, z ní vyvěrá láska k bližnímu, ale o tom nemělo pohanství ani potuchy. Bůh byl vynechán, z milování a přátelství se stala láska, sebeláskou se pohrdalo. Křesťanské přikázání lásky však nařizuje milovat Boha nade všecko a pak milovat bližního. V milování a přátelství je prostředníkem náklonnost, v lásce k bližnímu je prostředníkem Bůh. Miluj Boha nade vše, pak miluješ i bližního a bližní je každý člověk. Jen tím, že miluješ Boha nade vše, můžeš v jiném člověku milovat bližního. Druhý člověk je bližním a je druhým člověkem v tom smyslu, že jím je i každý jiný člověk. Takto vyložena má tedy úvaha ve svém začátečním tvrzení pravdu, že když člověk v jediném druhém člověku miluje bližního, miluje všechny lidi.

Láska k bližnímu je tedy věčná rovnost v lásce a tato věčná rovnost je opak náklonnosti. Tento fakt nepotřebuje žádný další dalekosáhlý výklad. Rovnost znamená nedělat žádný rozdíl, věčná rovnost je bezpodmínečně nedělat ani nejmenší rozdíl, naprosto se zdržet i nejmenšího rozlišování. Náklonnost naopak rozdíl dělá, vášnivá náklonnost dělá naprostý rozdíl.

Což tedy křesťanství rozkazem „musíš milovat“ nesesadilo milování a přátelství z trůnu a nepostavilo místo nich něco o hodně vyššího? Něco nesmírně vyššího – ale mluvme opatrně s pravověrnou obezřelostí víry. Člověk zmátl křesťanství mnoha způsoby, mezi jiným také tak, že je jmenuje tím nejvyšším a chce tak předpokládat, že se čistě lidské věci vztahují ke křesťanství jako k něčemu vyvýšenému, vyššímu, ano i nejvyššímu ve věcech nejvyšších. Ale to je klamná řeč, jež žádá, aby se křesťanství nepravdivě, neslušně a vlezle vetřelo do okruhu lidské zvídavosti či zvědavosti. Je snad něco, po čem by člověk jako takový, člověk přirozený prahl víc než po věcech nejvyšších?! Když donašeč novinek vytrubuje, že jeho nejnovější novinka je něco úžasného, daří se mu pak výborně a získá si přívržence ve světě, který už od časů Arildových[6] měl nepopsatelnou touhu a potřebu, aby byl – klamán. Ne ne, křesťanství je jistě nejvyšší věc a naprosto nejvyšší vůbec, ale všimněme si, že je přirozenému člověku k pohoršení. Ten, kdo provolává křesťanství za něco nejvyššího, vynechává meziurčení, jež je pohoršení, proto se proti němu prohřešuje a dopouští se urážky ohavnější, než kdyby se poctivá hospodyně převlékla za tanečnici, a hroznější, než kdyby se přísný soudce Johannes[7] vystrojil jako nějaký hejsek. Křesťanství je samo v sobě příliš těžké a při pohybech příliš vážné, než aby se u takového povrchního řečníka lehce točilo kolem toho nejvyššího, ze všeho nejvyššího. Cesta ke křesťanství vede skrze pohoršení. Tím neříkám, že cesta ke křesťanství má skrze pohoršení vést, protože to je jen jiný způsob, jak si cestu ke křesťanství zahradit, ale pohoršení střeží ke křesťanství přístup. Blahoslavený je ten, kdo se nad ním nezhorší.

Tak je tomu také s přikázáním o lásce k bližnímu. Jen to přiznej, ale jestli tě to rozrušuje, pak tedy vyznám sám za sebe, že mě to mnohokrát odradilo a že jsem stále velmi daleko od představy, že toto přikázání naplňuji, vždyť dává příležitost k pohoršení a pro moudrost je bláznovstvím. Jsi ty, můj posluchači, jak se říká, vychovaným člověkem, prosím, já jsem také vychovaný, ale jestli si myslíš, že se vychovaností dostaneš k nejvyšším věcem blíže, pak se velice mýlíš. Právě tady je omyl, neboť výchovu si přejeme a stále při ní mluvíme o nejvyšších věcech; žádný pták, který se naučil jen jedinému slovu je nevykřikuje častěji, ani vrána je bez přestávky vícekrát neopakuje, než výchova opakuje: „nejvyšší“ věc. Ale křesťanství naprosto není „nejvyšší věcí“ výchovy, vzbuzuje naopak odpor pomocí pohoršení. To hned pochopíš: naučila snad výchova tebe či někoho, kdo po vychování baží, milovat bližního? Není to spíše tak, že výchova a vzdělání vnukli tomu, kdo se o ně snaží, nový druh rozlišování, totiž dělat rozdíl mezi vychovanými a nevychovanými, vzdělanými a nevzdělanými? Všimni si, jak se mezi vychovanými a nevychovanými mluví o milování a přátelství, jak má vychovaný přítel vypadat, jak vychovaná a hlavně v jedné věci vychovaná má být dívka? Čti si básníky, kteří se ani nepokoušejí zmírňovat požadavky mocného vlivu výchovy a sotva věří v moc milování, jež by bylo s to zlomit pouta rozdílnosti; zdá se ti snad, že tato řeč a poesie přivádějí člověka blíže k lásce k bližnímu? Pohleď, zde se zase objevují znaménka pohoršení. Představ si nejvychovanějšího člověka, o němž všichni s obdivem řekneme: „jaké vychování!“ – a představ si křesťanství, jež žádá: miluj bližního! Ach ano, umět se určitým způsobem mezi lidmi chovat, být zdvořilý vůči všem lidem, vlídně se sklonit vůči níže postaveným, být statečně volný vůči mocným, projevovat pěkně ovládanou svobodu ducha – ano, to je vychovanost, ale myslíš, že v tom je láska k bližnímu?

Bližní ukazuje na rovnost, bližní není někdo milovaný, k němuž chováš vášnivou náklonnost, není to ani tvůj přítel. Bližní není ani člověk vychovaný, jsi-li sám vychován a výchovou mu podobný, neboť s bližním máš lidskou podobu s Bohem. Bližní není člověk vznešenější než ty, to jest, není bližním proto, že tě převyšuje, neboť milovat ho, protože je povýšený, může být prostá náklonnost a tím i sebeláska. Bližním není ani ten, kdo je níže než ty, není bližním proto, že je níže postaven, to by zas mohl být sklon k ponižování se, a proto také sebeláska. Ach ne, milovat bližního spočívá v rovnosti. Vzhledem ke vznešenému tě incituje, že v něm musíš milovat bližního, vzhledem k nižšímu tě ponižuje, že v něm nemáš milovat někoho nižšího, ale musíš milovat bližního; zachrání tě, budeš-li se podle toho řídit, protože musíš. Bližní je každý člověk; není tvým bližním, protože je jiný, ani že ti je podobný v rozdílnosti s jinými lidmi. Je tvým bližním před Bohem v podobnosti s tebou, ale takovou podobu s tebou má bezpodmínečně každý člověk a má ji bezpodmínečně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skutky lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.