HOŘ POMALU

Veronika Jelínková

HOŘ

POMALU

ODHALTE SÍLU POMALOSTI V USPĚCHANÉ DOBĚ

Veronika Jelínková

*

„Chceš jít opravdu rychle?

Tak zpomal a soustřeď se.“

— Tim Fargo

Tato knižní publikace zahrnuje autorčiny názory a myšlenky. Jejím účelem je předložit užitečné a zajímavé informace o různých tématech, včetně otužování, mindfulness technik a meditací, dýchacích cvičení, spánku a snů. Autorka prodejem knihy neposkytuje žádné lékařské, zdravotnické ani jiné profesionální odborné služby. Pokud se Ty, čtenáři, rozhodneš přijmout a využít doporučení v této knize nebo se na jejich základě rozhodneš podniknout jiné kroky, nejprve své rozhodnutí prodiskutuj se svým lékařem nebo jiným zdravotnickým odborníkem. Autorka se zříká veškeré odpovědnosti za újmy, ztráty a rizika, osobní i všechny ostatní, které by mohly nastat přímo či nepřímo následkem použití informací uvedených v této knize nebo realizací rad ve čtenářově životě. Každý člověk je jiný, je třeba mít kritické myšlení a vnímat své vlastní individuální tělo.

Všechna práva vyhrazena. Žádné části knihy nesmí být použity ani šířeny bez předchozího souhlasu autorky.

V roce 2019 vydala Veronika Jelínková, www.horpomalu.cz

Text, ilustrace: Veronika Jelínková

Korektura: Dagmar Strnadová, Pavlína Uhrová

Grafická úprava, sazba: Propaganda, Radek Pokorný

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Druhé, upravené vydání

ISBN 978-80-907211-0-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-907211-1-1 (e-book)

VĚNOVÁNO TOBĚ

MOJE KRÁTKÁ STORY

„Veroniko, zpomal a najdi rovnováhu.“ To byla slova velmi známého a inspirativního psychologa jménem Mihaly Csikszentmihalyi, která mi před několika lety řekl na naší společné večeři v Berlíně. Byl to pro mě velmi silný okamžik, na který jen tak nezapomenu. Myslel to opravdu vážně. Tento elegantní stařík s tenkým hláskem a empatickýma očima mi vzal pero a deník a začal do něj tato slova psát. V tu chvíli mi po tváři začaly téct slzy. Měl pravdu. Přes dvacet let jsem se pořád za něčím hnala. Nejdříve to byly úspěchy ve sportu, pak diplomy, kariéra a honba za lepším světem. Nakonec mi to však došlo! Došlo mi, že je jedno, zdali chci změnit svět, nebo mít více diplomů a uznání. Není v tom rozdíl. Stejně pořád jen někam pospíchám. Mihaly tak ve mně zasel semínko. Myšlenku, která mi změnila život, a která byla impulzem, proč tato kniha vznikla.

Myslela jsem si, jak bude můj život šťastný, když budu mít hodně vědomostí a výsledků nebo když se budu hodně snažit, abych změnila svět k lepšímu, ale už mi nedošlo, že zapomínám na kvalitní vztahy se svou rodinou a přáteli. A především, že zapomínám na své zdraví a na to, co mi říká hlas mého srdce.

Naše tělo nám dává spoustu signálů, když se mu něco nelíbí. Já je neslyšela. Nebo jsem je spíše ignorovala. No a když to nejde po dobrém, tak to jde většinou po zlém. Dostaly mě různé nemoci. Nenazývala bych to však nemocemi, ale spíše nedostatkem lásky k sobě samé. Měla jsem disciplínu, sílu a výsledky, ale už jsem neměla laskavost ke své mysli, ke svému tělu a ke své duši.

Nejdříve přišly chronické záněty močového měchýře, pak následovaly nádor, deprese, syndrom vyhoření, až nakonec přišla prázdnota. A s ní pocit, že nic nemá smysl.

Pamatuji si okamžik, kdy jsem se po jedné menší operaci ve Skotsku probudila na lůžku. Otevřela jsem oči a chvilku jsem nevěděla, kde jsem. Ta specifická vůně nemocnice mi to však hned připomněla. Potřebovala jsem akutně na malou. Měla jsem kapačky a nemohla jsem se moc hýbat. Byla jsem extrémně slabá. Zavolala jsem sestřičku a řekla jí, že si potřebuji dojít na záchod. Soucitně se na mě podívala a nabídla mi prášek na bolest. Asi jsem byla ještě trochu otupělá, a tak jsem nechápala, proč mi ho nabízí. Žádnou velkou bolest jsem zatím necítila. Když jsem přišla na záchod, sedla si na prkýnko a začala se uvolňovat, tak mi to došlo.

V životě jsem nezažila takovou bolest! Křičela jsem a škrábala zdi okolo sebe. Když si na to teď vzpomenu, přijde mi to jako z filmu, ale bylo to tak. Ta bolest mi otevřela oči. Věděla jsem, že takhle to dál nejde. Slíbila jsem si, že se tento okamžik už nebude opakovat. V tu chvíli jsem se sama sebe zeptala: „Co můžu udělat pro to, abych převzala zodpovědnost za své zdraví?“ Tento okamžik nastal dlouho předtím, než mi Mihaly do mé mysli zasel semínko pomalosti, ale byl to bod zlomu. Okamžik, kdy jsem se rozhodla, že chci žít jinak. Od té doby (dnes je to deset let) na sobě zkouším různé experimenty, techniky a starodávné metody, které mi pomohly k lepšímu duševnímu a fyzickému zdraví.

Ve Skotsku jsem prožila pět let svého života. Studovala jsem tam na univerzitě v Aberdeenu behaviorální a experimentální ekonomii. Při studiu jsem pracovala na plný úvazek za barem. To jsem vždy chtěla. Žít a studovat v zahraničí a u toho pracovat za barem. Sen se mi splnil, jen trochu jinak, než bych očekávala.

Bylo to pro mě velmi bolestivé období. Období, kdy jsem si vyzkoušela, jaké to je nemít co jíst. Jaké to je mýt záchody po stovkách lidí a obsluhovat nejbohatší lidi široko daleko, kteří vás urážejí a ponižují, protože jste cizinec. Období, kdy jsem si vyzkoušela, jaké to je, když skoro umřete. Období, kdy jsem si málem sáhla na život. Je to však období, na které s láskou vzpomínám. Díky němu jsem se stala silnější. Byly to příležitosti, které si nekoupíte v žádném e-shopu. Příležitosti, které mi změnily život. Každý den za ně děkuji.

Když jsem se po pěti letech vrátila zpět do České republiky, byla jsem úplně bez peněz, bez kontaktů a bez vize co dál. Věděla jsem jen, že chci změnit svět k lepšímu. Také jsem věděla, že nemůžu pracovat pro žádnou korporaci. Díky svému vzdělání jsem obdržela mnoho korporátních nabídek, když jsem ale do těchto firem nastoupila, přepadla mě úzkost. Věděla jsem, že sice nemám peníze, ale že svoji duši prodat nemůžu. Tím nechci říct, že pracovat pro korporace je špatné. Jen by to bylo špatné pro mě, pro moje srdce, které mi říkalo, že tudy ne. Měla jsem však víru. Víru v sebe sama, že to dobře dopadne.

A dopadlo? No, našla jsem si práci snů. Tím, že jsem si začala všímat příležitostí, které mi pomohly si svoji práci snů vytvořit. Začala jsem pracovat pro jednu vzdělávací společnost, která měla stejnou vizi jako já. Udělat svět lepším místem pro další generaci. Líbily se mi jejich hodnoty a mladí lidé, kteří mi byli v mnoha ohledech velmi podobní. Začala jsem dělat to, co mě baví. Každý den byl pro mě výzvou a skvělým učitelem. Trvalo to pár let, než se vše začalo opakovat. Moje tělo mi opět začalo dávat signály, že takhle už to dál nejde. Nechápala jsem proč! Vždyť přece měním svět k lepšímu, dělám to, co mě baví. Tak kde je zase problém? Dlouho jsem si to nechtěla přiznat, tak to za mě vyřešil syndrom vyhoření.

Jednou ráno jsem se vzbudila a cítila jsem v srdci prázdno. Bylo mi zle. Šla jsem na záchod a zvracela jsem. Ta prázdnota byla nekonečná. Jako by moje duše shořela. Jako by tam nebyla. Byl to strašný pocit. Takový je syndrom vyhoření: duše doslova vyhoří. Celý den jsem jen tak seděla a koukala před sebe. Nezmohla jsem se vůbec na nic. Chtěla jsem utéct. Někam hodně daleko. Věděla jsem, že to ale není řešení.

Pak jsem uslyšela, jak někdo ze zahrady hází kamínky na mé okno Byl to sensei, můj učitel kenda. Honza. Nechápala jsem, co tady dělá, ale otevřela jsem okno. Řekl mi, že kolegové po mně vyhlásili pátrání, jelikož vědí, že v noci běhám s mečem po lesích. Báli se, jestli se mi něco nestalo. Pustila jsem ho dovnitř. Honza se na mě soucitně podíval, objal mě a pak si vedle mě sedl a jen tak tam se mnou byl. Nic jsme neříkali. Nebylo co. Jen tak jsme seděli v tom božském tichu. Je až neuvěřitelné, jak tento okamžik, kdy jste obklopeni božským tichem, léčí.

To byl pro mě další bod zlomu. Věděla jsem, že opět musím něco změnit, že chci žít jinak. Trvalo mi to ještě rok, než jsem dokázala udělat nějaký praktický krok. Stihla jsem ještě odletět do San Franciska, zadlužit se a pak z práce s holým zadkem odejít. Opět to byla výborná škola, na kterou nezapomenu. Odešla jsem s heslem: „Štěstí přeje odvážným.“

To byl báječný krok. Znáš ten pocit, kdy prostě něco musíš udělat, jen nevíš proč? Prostě víš, že něco víš, jen nevíš, jak to víš? Tak to byl přesně tento okamžik. Věděla jsem, že jestli neodejdu, tak moje duše mi to dá zase sežrat. Když jsem odešla, byla jsem jako Alenka v říši divů. Jako by se vše začalo dávat do pohybu. Potkávala jsem lidi, kteří mi pomohli s budoucími projekty. Dokonce se i někteří z nich stali mými patrony, dali mi nějaké peníze, abych přežila, a hlavně svou podporu a důvěru. Dali mi naději, že vše zvládnu.

No a nakonec jsem potkala Honzíka. Muže, který má skoro dva metry, pevné a zdravé vlasy jak z toho nejlepšího módního časopisu, nádherné oči a překrásný hlas. Muže, který je úplně jiný než já, ale má stejné morální hodnoty. A na tom se dá dobře stavět, že jo? Je to člověk, kterého si nesmírně vážím a kterého nesmírně miluji. Člověk, se kterým mohu tvořit a být sama sebou.

Díky Honzovi jsem mohla na dostatečně dlouhou dobu vypustit páru. Byl mi neskutečnou oporou už od úplného začátku. Dovolila jsem si skoro jeden celý rok nic nedělat. Dostávala jsem se z toho svého uspěchaného života. Člověk si ani neuvědomí, jak je unavený, až když si dá delší dobu voraz. Trvalo mi několik měsíců, než jsem se dostala do stavu, kdy mi bylo dobře, kdy jsem přestala být unavená a kdy jsem se začala zase cítit svěží a zdravá. Stále jsem však neměla peníze a ani jsem nevěděla, jak si je vydělám. Jen jsem nemohla jít pracovat pro někoho jiného. Věděla a cítila jsem, že musím ještě chvilku vydržet a že to přijde. Jen jsem nevěděla co. Už to byl skoro rok, kdy jsem jen tak chodila po lesích, koukala na mravence a meditovala. Už to byl skoro rok, kdy jsem nedělala vůbec nic. Pro mnohé z nás je nicnedělání velkou výzvou a můžu Ti říct, že to výzva byla. Nedělat nic. Prostě jen tak být a nechat život plynout. Nenechat se zviklat pocitem, že nemáš peníze a že přece musíš něco dělat. To jsou ty životní paradoxy.

Po roce skoro nicnedělání a jen tak čumění jsem cítila, že jsem si vyčistila hlavu. S čistou hlavou se dějí velké věci. Odjeli jsme s Honzou na tři měsíce do Portugalska. A tam to začalo. Jednoho rána jsem se probudila do čistého mořského vzdoušku a měla jsem velké nutkání vzít notebook a začít psát. Nevěděla jsem, co vlastně píšu, ale nemohla jsem přestat. Psala jsem každý den spoustu hodin, až jsem nakonec napsala tuto knihu.

To byl jeden z těch okamžiků, kdy mi to zase došlo! Došlo mi, že psaní je způsob, jak komunikovat se světem, je léčivou medicínou, která mě dělá živou. Psala jsem už odmalička. Jen jsem na to na několik let zapomněla. Když se na svůj život zpětně podívám, vím, že vše se dělo proto, aby tento okamžik mohl nastat.

S touto knihou přišla i cesta, na které se v této uspěchané době neustále učím síle pomalosti. Semínko, které kdysi v Berlíně Mihaly zasel, začalo pomalu růst.

Pár slov ke druhému vydání

Když jsem před rokem pustila do světa první vydání knihy Hoř pomalu, vůbec jsem netušila, do čeho se to vlastně pouštím. Knihu jsem neplánovala. Neměla jsem žádný blog, žádnou komunitu ani jsem po něčem takovém netoužila. Prostě jsem po roce nicnedělání, frustrací a depresí, po pár měsících vyhazování bobků z hlavy a jen tak čumění otevřela jednoho rána v Portugalsku notebook a začala do něj něco ťukat. Měla jsem velké nutkání začít psát. A tak jsem psala. Psala jsem v kuse i šestnáct hodin denně po dobu tří týdnů.

Pak následovaly měsíce editování, kreslení, mazání a přidávání, až nakonec po půlroce kniha spatřila světlo světa. Jenže… Neměla jsem komunitu, nakladatele, peníze a s vydáváním knihy žádné zkušenosti.

Díky příležitostem, které jsem chytla za pačesy a díky dalším mnoha úžasným lidem, které ve svém životě mám, jsem knihu vydala. Sama. Bez blogu. Bez komunity. Prostě jen tak. No a teď po nějaké době, kdy kniha běhá po světě, jsem díky zpětným vazbám a dalšímu vývoji knihu trochu upravila, něco odstranila a něco málo přidala.

Psala jsem knihu pro sebe, a i když dnes už blog mám, tak cokoliv tam naškrábu, píšu také pro sebe. Většina mých textů pochází z hluboké frustrace a depresí, které mě paradoxně vždy z takových situací vytáhnou. A to jsou právě ty okamžiky, kterých si nesmírně vážím. Texty, které tvořím, jsou pro mě léčivou medicínou, jež mi připomíná, kdo jsem, a především kdo nejsem a kdo být nechci. A také věřím, že se v tom občas někdo najde a třeba mu to pomůže na jeho cestě.

Jsem velmi překvapená a vděčná za to, jaký úspěch kniha má. Jaká komunita se okolo Hoř pomalu tvoří a jak moc mi tato kniha každým dnem mění život. Věřím, že pokud čteš tyto řádky, změní ho i Tobě.

.

.

.

Na světě je mnoho motivačních knih, jako je tato. Jsem přesvědčená, že je to dobře, protože každá kniha si najde svého čtenáře. A pokud člověk umí číst mezi řádky a nehledá jen nové informace, najde něco hlubšího, co není na první pohled patrné, ale skrývá se to právě mezi řádky.

Čti knihu odzadu dopředu, nebo naopak. Na jeden dech, nebo na sto. Pomalu, nebo rychle. Čti ji prostě tak, jak je to Tobě příjemné. Vybarvuj si obrázky, přidávej si a dotvářej knihu podle svého gusta a podle svých představ. Ber to jako hru, která Tě baví a kterou si sám vytváříš. O tom to beztak všechno je.

proč hořet pomalu

Římský císař a stoik Marcus Aurelius se na sebe díval jako na člověka, který se skládá z inteligence, těla a duše. Podobně jako on rozděluji i já člověka na tři základní úrovně: na mysl, tělo a duši. Kniha je proto také rozdělená na tyto tři části. V každé z nich najdeš spoustu konkrétních technik, které Ti pomohou probudit vnitřní klid a převzít osobní zodpovědnost za své zdraví, za svůj život. Naučíš se nejdůležitější superdovednost ze všech, a tou je pomalost. Je to takový hnací motor pro naši kreativitu, výkonnost a vnitřní klid. Žijeme v neustále se zrychlující době. Přežijí možná všichni. Naplno žít nebo něco smysluplně tvořit budou ale jen ti, kteří se v té zrychlenosti naučí pomalu chodit.

Žijeme totiž v době blahobytu. Můžeme si užívat teplo, které máme doma, dvě auta v garáži a ledničku plnou jídla z celého světa. Přesto, že žijeme v tak krásné a bohaté době, přibývá počet otylých lidí, diabetiků, lidí se syndromem vyhoření, depresemi, rakovinou, Alzheimerem a dalšími nemocemi, které nás pomalu zabíjejí.

Naštěstí to ale není tak černé. Je zde mnoho lidí, kteří posouvají lidské hranice. Říkám jim superlidi. Rozdíl mezi lidmi, kteří se pomalu a dobrovolně zabíjejí, a superlidmi, kteří posouvají lidstvo kupředu, je v tom, že si dokážou nastavit svoje hranice. Dokážou si užívat extrémní komfort, ale nezapomínají ho vyvažovat extrémním diskomfortem. To znamená, že si například dají čas od času ledovou spršku, jdou si zaběhat, cvičí, nepřejídají se, občas drží půst. Nezahlcují neustále svou mysl informacemi. Sami si nastavují hranice, protože dnešní doba už jim je nenastaví, jak tomu bylo kdysi. Dříve si člověk nemohl vybírat, bude-li jíst zdravě, nebo ne. Jednoduše jedl to, co bylo dostupné.

Dnes máme dostupné vše, na co si jen vzpomeneme. Rychle se stravujeme, rychle chodíme, rychle pořád něco produkujeme. Neustále někam spěcháme a nemáme čas. Hoříme moc rychle. Osobně jsem hořela rychle skoro celých dvacet let, než mi mé tělo dalo jasné signály, že už to opravdu nedává. Spala jsem čtyři hodiny denně. Ráno jsem šla běhat minimálně deset kilometrů, pracovala jsem až do pozdního večera, u toho studovala vysokou. Do toho jsem stihla střídat partnery, užívala jsem si nadbytek alkoholu, cigaret a drog. O stravě ani nemluvím, protože to, co jsem jedla, se stravou ani nazvat nedá. Není se pak čemu divit, že přišly chronické nemoci, nádor, syndrom vyhoření a deprese. Bohužel nejsem výjimečný případ. Lidí, kteří si procházejí podobnými stavy, za poslední desítky let přibývá. Co tedy s tím?

Odpověď je jednoduchá. Mnoho z nás potřebuje trochu zpomalit, začít hořet pomalu. Je to zajímavý paradox, protože jakmile člověk začne zpomalovat, tak se začnou dít velké věci. Najednou jako by život nabral úplně jiné obrátky. Tělo i mysl se začnou uzdravovat. Člověk se pak cítí zdravější, svěžejší, má kvalitnější vztahy a je celkově spokojenější. Dokonce si začne více všímat svého okolí a planetky, na které celou dobu žije. Měli bychom však zpomalovat pomalu. Když člověk zpomalí moc rychle, tak se bude cítit jako rychlík, který prudce zastaví.

To, co si v knize přečteš, je jen „moje pravda“, moje zkušenosti a zkušenosti lidí, které jsem na své cestě potkala nebo analyzovala. I když uvádím spoustu vědeckých studií, ne vše, co v knize píšu, je vědecky potvrzené. Nenapsala jsem tuto knihu kvůli tomu, abych někomu dokázala, že mám pravdu, nebo naopak, abych vyvrátila, že ji někdo jiný nemá. Pokud se Ti daná technika nebo můj názor bude líbit, vyzkoušej je na sobě. Pokud ne, nech je plavat. Tato technika nebo informace není pro Tebe, a to je v pořádku. Každý z nás jsme jiný. Já jsem žena extrémů, potřebuji běhat ultramaratony a koupat se v ledové vaně. Přes extrémy se dostávám do rovnováhy. Každý ale takový není – a není třeba, aby byl. Čti knihu tak rychle nebo pomalu, jak to vyhovuje jen a jen Tobě.

V celé knize Ti budu tykat a mluvit k Tobě jako k člověku, nikoliv jako k ženě nebo k muži. Vrátíme se spolu zpět k přírodě a k tvořivosti. Vrátíme se zpět ke svým duším. Aneb jak kdysi řekl Jung: „Základem duše je příroda a příroda je tvořivý život.“

Přeji radostné čtení!

PRVNÍ KROK

POŘIĎ SI NOTES

V této knize se naučíš spoustu technik a experimentů, které Ti pomohou na Tvé cestě. Je třeba si ale psát veškeré myšlenky, pokroky, strachy, nápady a bariéry, které chceš překonat. Člověk velmi rychle zapomíná. Vše, co považuješ za důležité, si proto napiš, ať se ke svým poznámkám můžeš vracet a ať vidíš, kam ses jako člověk na své cestě posunul a co jsi odfláknul.

ZAČÍNÁME     →

TVŮJ TRÉNINK

1. ČÁST

Pomalu a hluboce se teď nadechni a pohodlně se posaď. Musím Tě s někým seznámit. Ten někdo Tě bude provázet po celou dobu Tvého tréninku.

Představ si, že jsi v krásné zahradě. Zahrada je plná zeleně a krásných voňavých květin. Sem tam se objeví i nějaký plevel, ale nic hrozného. Pomalu se zahradou procházíš. Cítíš se skvěle. Všude je klid a ticho. Najednou uslyšíš tenký hlásek, který na Tebe volá. Otočíš se a uvidíš malého šneka, jak se za Tebou plíží. Řekne Ti, že se jmenuje Pepa, a zeptá se Tě, kam jdeš. Odpovíš mu, že se jdeš podívat dál do zahrady, že tady je plevel, a ten se Ti nelíbí. Řekneš mu, že dál to bude určitě krásnější. Šnek Pepa chce jít s Tebou. Říkáš si ale, že je na Tebe moc pomalý, tak se s ním hezky rozloučíš a pokračuješ sám.

Jdeš dál skrz tu krásnou zahradu a najednou před sebou uvidíš hyperloop, který vypadá, že uhání v průměru 10 000 km/h. Vidíš, jak zběsile jezdí sem a tam. Je to takový zrychlený rychlík. Rád bys přešel na druhou stranu, ale ten hyperloop Ti to nedovolí. Je rychlejší než Ty. Možná kdybys uměl létat, tak bys ho mohl přeletět, pomyslíš si. Najednou hyperloop začne hořet a pomalu zastavovat. Máš obavy, jestli uvnitř není někdo živý, tak se jdeš podívat blíž. Zjistíš, že už je pozdě. Všichni jsou mrtví. Při této příležitosti se dostaneš na druhou stranu, kam jsi předtím nemohl. Tam Tě překvapí, co uvidíš. Všude je spousta krásných žen a mužů. Jsi v ráji.

V tomto ráji se Ti zalíbí, tak se v něm na nějakou dobu zabydlíš. Navštěvuješ se se spoustou lidí, až Tě to nakonec velmi vyčerpá. Je velice obtížné věnovat pozornost tolika ženám nebo mužům. Začneš z toho být nesvůj. Chceš pryč, ale nevíš, jak na to. Všude je jen hluk, žádný klid.

Jsi unavený. Chceš si odpočinout, a tak se jdeš rájem jen tak projít. Najednou potkáš vagon plný bobků, který hrozně páchne. Je to zvláštní pocit. Procházíš se rájem, kde je spousta krásných žen a mužů, a najednou potkáš tento vagon, jehož obsah není nikterak příjemný. Teď už toho máš opravdu dost a chceš zpátky do té klidné, krásné, voňavé zahrady, kde byla jen trocha plevelu. Rozhodneš se, že odejdeš.

Když se vracíš tou samou cestou, kterou jsi do ráje přišel, zjistíš, že hyperloop je opravený a znovu jezdí zrychleně sem a tam. Nevíš, co s tím. Rozhodneš se počkat, až znovu shoří. Sedneš si a začneš na něj jen tak čumět. Dny plynou a hyperloop nehoří ani se nezastavuje. Jezdí pořád zrychleně sem a tam. Je to zvláštní. Vypadá to, že každou chvilku musí začít hořet, ale nic se neděje.

Najednou na Tebe někdo tichým hláskem promluví. Je to šnek Pepa! „Jak dlouho tu jsi, Pepo?“ zeptáš se ho. „Už jsem tu pár dní, ale neslyšel jsi mě,“ řekne Pepa. Zeptá se Tě: „Proč tu tak sedíš a koukáš na ten zrychlený vlak?“ Vyprávíš mu, že v ráji se Ti už nelíbilo. Bylo tam moc ruchu a spousta jiných nepříjemných věcí. Svěříš se mu, že bys chtěl jít zpátky do té krásné zahrady, kde plevel vytrháš a místo něj zasadíš květiny. Jenže šnek to nemůže pochopit, protože on je jen šnek, není to člověk. Musel by si Tvé problémy prožít, aby to pochopil. Řekneš mu, že jediná možnost je naučit se létat, ale že nevíš jak. Lidé přece nelétají.

Pepa se ale na Tebe usměje a řekne Ti, že Ti rozumí. Jenže to není to samé, říkáš si. Tvůj problém je jiný a on tomu nemůže rozumět! Šneček se Tě zeptá, jestli pro Tebe může něco udělat. Odpovíš mu, že by ses chtěl naučit létat, ale že to on asi neumí. Pepa Ti však řekne, že létání je jeho specialita. Proto se dostal přes ten hyperloop na druhou stranu. Chtěl Ti to říct už v zahradě, ale byl jsi na něj moc rychlý a pospíchal jsi na druhou stranu. Proto Ti to nestačil říct.

„Wow,“ říkáš si pro sebe. „Šnek, co umí opravdu létat?“ Jsi nadšený! To je nádhera! Jestli se to naučil šnek, pak se to přece musíš naučit také, říkáš si.

A o tom bude celý Tvůj trénink. Pepa Tě naučí něco, co jsi jako dítě uměl. Naučí Tě létat.

PRVNÍ ČÁST:

KLIDNÁ MYSL

„Štěstí tvého života záleží na druhu tvých myšlenek.“

— Marcus Aurelius

SUPERDOVEDNOSTI: Pomalost. Pozornost. Hloupost.

1. KAPITOLA: Pomalý experiment géniů

Naučíš se tajemství světových inovátorů.

(1 technika)

2. KAPITOLA: Tvrdý trénink pozornosti

Naučíš se nemyslet.

(5 technik)

3. KAPITOLA: Nevíš

Jak být hloupý, ale moudrý.

(1 technika)

*

„Všechno je stvořeno dvakrát,

jednou v mysli a podruhé v realitě.“

— Robin S. Sharma, autor knihy Mnich, co prodal svoje ferrari

POMALÝ

EXPERIMENT

GÉNIŮ

1. KAPITOLA

POMALÝ

EXPERIMENT

GÉNIŮ

SUPERDOVEDNOST: POMALOST

„Stromy, které rostou pomalu, přinášejí nejlepší ovoce.“

— Moliére

Proč pomalý experiment géniů: Postupně objevíš, co se v Tvojí hlavě schovává za poklady. Najdeš řešení, jak létat.

Jak na to: Uděláme si spolu jeden konkrétní experiment.

Co se tím naučíš: Zpomalit.

Celý život řešíme nějaké problémy. Vždy tomu tak bylo a vždy tomu tak bude. Někdy řešíme práci, někdy peníze, firmu, jindy lásku, zdraví nebo smysl života. Často si ale nevíme rady s jejich řešením. Kolikrát úplně stačí jen trochu zpomalit a podívat se na svůj problém z jiného úhlu.

Naučím Tě jeden experiment, díky kterému si vytrénuješ svoje inovativní myšlení. To Ti pomůže poznat, jaké poklady v hlavě skrýváš, a něco s nimi udělat. Nezáleží na tom, jestli vymyslíš projekt velký jak raketoplán, nebo si jen vyřešíš něco, co Tě vnitřně trápí, a najdeš tak způsob, jak hyperloop přeletět. V každém případě objevíš nový způsob, který Ti otevře na Tvůj problém nebo výzvu jiný pohled.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hoř pomalu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Contents

1. HOŘ POMALU

1. ODHALTE SÍLU POMALOSTI V USPĚCHANÉ DOBĚ

1. VĚNOVÁNO TOBĚ

2. MOJE KRÁTKÁ STORY

3. Pár slov kE DRUHÉMU vydání

4. PROČ HOŘET POMALU

5. PRVNÍ KROK

1. POŘIĎ SI NOTES

6. ZAČÍNÁME→

7. TVŮJ TRÉNINK

2. PRVNÍ ČÁST: KLIDNÁ MYSL

1. POMALÝ EXPERIMENT GÉNIŮ

1. 1. KAPITOLA

2. POMALÝ EXPERIMENT GÉNIŮ

1. 1.1 ROZPTÝLENOST VS. SOUSTŘEDĚNOST

2. 1.2 MENŠÍ DŮCHODY

3. 1.3 DIGITÁLNÍ DETOX

2. TVRDÝ TRÉNINK POZORNOSTI

1. 2. KAPITOLA

2. TVRDÝ TRÉNINK POZORNOSTI

1. 2.1 INFORMAČNÍ FEŤÁCTVÍ

2. 2.2 VŠÍMAVOST (MINDFULNESS)

3. 2.3 FLOW: LUXUSNÍ FET PRO NAŠI KREATIVITU

4. 2.3.1 FLOW V EXTRÉMNÍCH SITUACÍCH

3. NEVÍŠ

1. 3. KAPITOLA

2. NEVÍŠ

1. 3.1 ŠÍLENÉ VNÍMÁNÍ

2. 3.2 KLAM AVERZE KE ZTRÁTĚ

3. 3.3 KLAM MÁM VŽDYCKY PRAVDU

3. NA ZÁVĚR PRVNÍ ČÁSTI: KLIDNÁ MYSL

4. TEĎ SI DEJ ŠÁLEK ČAJE A NECH MĚ CHVILKU NA POKOJI

4. TRÉNINK LÉTÁNÍ POKRAČUJE…

1. TVŮJ TRÉNINK

3. DRUHÁ ČÁST: ŠŤASTNÉ TĚLO

1. SPÁNKOVÉ INŽENÝRSTVÍA LUCIDNÍ SNY

1. 4. KAPITOLA

2. SPÁNKOVÉ INŽENÝRSTVÍ

1. 4.1 SPÁNEK A NAŠE ZDRAVÍ

2. 4.2 SPÁNEK, KRITICKÉ MYŠLENÍ A VYSPALÝ SVĚT

3. 4.3 SPÁNEK A TO, ČEMU ŘÍKÁME PRÁCE

3. LUCIDNÍ SNY

2. LEDOVÁ SÍLA

1. 5. KAPITOLA

2. LEDOVÁ SÍLA

1. 5.1 DEMYSTIFIKACE DÁVNÝCH TECHNIK: LEDOVÉ VANY

2. 5.2 Ledová sprcha

3. 5.3 Ledová vana

3. WIM HOFOVA METODA: CO SE TI DĚJE V TĚLE

3. STRESÍK

1. 6. KAPITOLA

2. STRESÍK

3. NA ZÁVĚR DRUHÉ ČÁSTI: ŠŤASTNÉ TĚLO

4. POMALINKU…

5. TVŮJ TRÉNINK

6. …UVĚDOMIL SIS, ŽE JSI VŽDY UMĚL LÉTAT. ŠNEK PEPA TI TO JEN PŘIPOMNĚL.

4. TŘETÍ ČÁST: DUŠE, TVÉ VYŠŠÍ JÁ

1. SEBEUVĚDOMĚNÍA SMYSLUPLNÉUTRPENÍ

1. 7. KAPITOLA

2. SEBEUVĚDOMĚNÍ

1. 7.1 DUCHOVNÍ KRIZE

2. 7.2 VNÍMÁNÍ SVĚTA

3. 7.3 POMALOSTÍ K SEBEUVĚDOMĚNÍ

4. 7.4 ROVNOVÁHA JAKO BOD K NEOMEZENOSTi

5. 7.5 JAK SE DOSTÁVÁŠ DO ROVNOVÁHY?

6. 7.6 ZÁVISLOST JAKO MOCNÝ NÁSTROJ

7. 7.7 PŘESTAŇ SE SNAŽIT

8. 7.8 TO JE NUDA!

3. SMYSLUPLNÉ UTRPENÍ

1. 7.9 BOLEST, KTERÁ MÁ SMYSL

2. síla h*ven

1. 8. KAPITOLA

2. (NE)POSLÁNÍ ANEB TVŮJ VAGON PLNÝ BOBKŮ

1. 8.1 ACH TA VÁŠEŇ

2. 8.2 ZÁVOJ NEVĚDomosti

3. 8.3 MOC RŮŽOVÉHO HOVNA

4. Co je to růžové hovno?

5. 8.4 MOC ULTRA SPIRITUÁLNÍCH HOVEN, KTERÁ LIDEM NIČÍ ŽIVOT

3. INTUICE

1. 9. KAPITOLA

2. INTUICE

1. 9.1 INTUICE NA ÚROVNI MYSLI

2. 9.2 INTUICE NA ÚROVNI DUŠE,TVŮJ ŠESTÝ SMYSL

3. 9.3 INTUICE A DOBRO V PODNIKÁNÍ, STUDIU A PRÁCI

4. VYTVOŘ SE

1. 10. KAPITOLA

2. VYTVOŘ SE

1. 10.1 SÍLA AUTENTICITY

2. 10.2 TVŮJ ZÁMĚR

3. NA ZÁVĚR TŘETÍ ČÁSTI:DUŠE, TVÉ VYŠŠÍ JÁ

4. HOŘ POMALU

5. A LÉTÁNÍ ZDAR!

6. DESATERO HOŘ POMALU

7. TA JEDNA VĚC

8. EPILOG

5. ZDROJE

Mezníky

1. Obal