RUDÝ ZEMAN

Jaroslav Kmenta

NYMBURK 2019

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Rudý Zeman

© Jaroslav Kmenta, 2019

Fotografie použitá na obálce © ČTK / David Těšínský, 2012

Autory fotografií použitých v knize jsou fotoreportéři agentury ČTK (David Těšínský, Alexandra Mlejnková, Igor Šefr, Jakub Dospiva, Václav Šálek, Patricie Kossevová, Michal Kamaryt, Alexandr Malachovský, Vít Šimánek a Stanislav Peška). Ostatní fotografie jsou z archivu autora a časopisu Reportér.

Vtip © Miroslav Kemel, 2019

ISBN 978-80-87569-35-1

ISBN 978-80-87569-40-5 (ePUB)

ISBN 978-80-87569-40-5 (MOBI)

Svoboda není nikdy více než jednu generaci vzdálená od svého konce. Nedědí se z generace na generaci. Musíme za ni bojovat, hájit ji a předat ji našim dětem, aby mohly jednou udělat totéž pro své děti.

Ronald Reagan

Obsah

Poděkování

Prolog: Muž několika tváří

1. část: Černé duše

2. část: Šloufalizér – mazač paměti

3. část: Hroší kůže z olova

4. část: Operace důchodce

5. část: Touha po pomstě

6. část: Ruská ruleta

7. část: Jak krakatice utopila vodníka

8. část: Konec Šloufa v Čechách

9. část: Buřty, pivo, nenávist

10. část: Kremlofil a ruble v politice

11. část: Rudé linky a KGB

12. část: Martin z Lukoilu

13. část: Roury z Čepra a pračka peněz

14. část: Nejedlý 007

15. část: Lisbeth Zemanderová

16. část: Mocenský pakt s Babišem

17. část: „Kapustičky došly“

Epilog: Batmanovský Joker a naděje

Poděkování

Děkuji šéfredaktorovi magazínu Reportér Robertu Čásenskému a editorovi Reportéra Michalu Musilovi za velkou pomoc a podporu při psaní této knihy.

Stejně tak bych rád poděkoval dvěma špičkovým politickým novinářům ze Seznamu Jindřichu Šídlovi a Václavu Dolejšímu. Také děkuji Janě Klímové z Českého rozhlasu a Jiřímu Pšeničkovi z Hospodářských novin. Velký dík patří i mnoha dalším kolegům novinářům, které v knize jmenuji a cituji. Svým důkladným zpravodajstvím mi pomohli ukotvit mé pátrání v časových souvislostech a politických událostech.

Rád bych také zdůraznil, že děj mé knihy začíná v roce 2012, kdy jsem pracoval – v tehdy ještě svobodném – deníku Mladá fronta DNES. Ovšem jakmile list v roce 2013 ovládl oligarcha Andrej Babiš, z novin jsem odešel. A dva nejvýraznější politické lídry současnosti – Andreje Babiše a Miloše Zemana – jsem sledoval a popisoval už jako člen redakce nezávislého časopisu Reportér. Všem kolegům z Mladé fronty DNES, kteří mi byli nápomocni v mé práci od začátku devadesátých let až do roku 2013, přesto děkuji. Byla to skvělá doba, během níž jsem načerpal zkušenosti a informace, které mi poskytly základní obrys témat, jež dlouhodobě sleduji.

Prolog: Muž několika tváří

Začátkem roku 2018 mě oslovil malý divadelní soubor 11:55 čili „za pět dvanáct“. V experimentálním divadelním prostoru NoD v Dlouhé ulici v Praze chystali mladí umělci zajímavý projekt. Představení s názvem Pravda o 17. 11.

Nebyla to rekonstrukce událostí sametové revoluce roku 1989, jak by mohlo z názvu vyplývat. Byla to výpověď mladé generace o absurdní politické době, v níž žijeme. Hra byla postavena na reálných scénkách, a pokud obsahovala fikci, tak to byla fikce velmi realistická.

Soubor si mě pozval na konzultaci. Chtěli poznat zákulisí vývoje novodobé politiky, aby se ještě lépe vžili do svých postav. Nejčastěji ve hře parodovali Andreje Babiše, Václava Klause a Miloše Zemana.

V jejich šatně, z níž se improvizovaně stala malá útulná kavárna, jsem strávil asi dvě hodiny. Patnáct mladých lidí s napětím čekalo, že se dozvědí, kdo a jak tu za uplynulých třicet let tahal za nitky. Jenže to jsem jim sdělit nemohl. Na to by nestačily ani dva dny a možná ani dva týdny. A stejně bych nevěděl všechno.

Vzal jsem to tedy hopem a letem světem. Ale úplně nejvíc si pamatuji začátek svého vyprávění.

* * *

„Víte, revoluční doba roku 1989 byla nejkrásnější, jakou jsem kdy zažil. Nadšení, euforie, touha po svobodě, objevování demokracie. Po letech nesvobody a totality to bylo blahodárné nadechnutí. Bylo to něco mimořádného, nového a krásného.

Kdo jste to nezažili, nepochopíte, že v letech 1989 až 1990 byly pro nás téměř všechny nové tváře československé politiky naprostí miláčkové. Když jsem jako student vylepoval plakáty po ulicích a rozdával lidem letáky, nejvíc na dračku šli Václav Klaus, Vladimír Dlouhý, Jiří Dienstbier st. a hlavně Václav Havel.

Lidi tehdy obdivovali i Miloše Zemana. Ale ten se tak trochu vymykal vyjmenované čtveřici. Neměl takové charizma, nebyl tak hezký a pro mnohé ženy nebyl – jak bych to řekl – takový ten politický sexsymbol.

Fakt vážně i tohle jiskření si s sebou nová doba nesla. Nebylo se co divit. Po čtyřicetileté době zachmuřených unylých tváří šedých komunistických pohlavárů – počínaje Gustávem Husákem a konče Miloušem Jakešem – to bylo oživení. Pamatuji si, jak mi řada lidí brala z rukou plakáty s portréty Havla a Klause. Nikoli pro další politickou agitaci, ale protože se jim prostě líbili. Možná si je doma vyvěšovali v obýváku, jako jsme to dělávali my teenageři s fotkami zpěváků či zpěvaček z časopisu Bravo.

Tehdy byli prostě noví politici cool.

Celá řada z nich se od ducha revoluce a prozápadní orientace nikdy neodklonila. Ale hodně z nich se změnilo. Sklouzli ke zpochybňování porevolučního vývoje, přestali věřit demokracii nebo se prostě a jednoduše zprofanovali tím, že kradli nebo pomáhali krást svým známým či „jen“ zavírali oči nad takovým počínáním, protože jim to z mnoha různých důvodů vyhovovalo.

Divoká doba devadesátých let byla v něčem milá a dobrá. V něčem se nepovedla, něco se pokazilo a možná to způsobilo i jistý odklon země od přímočařejšího vývoje směrem k plnohodnotné zemi vyspělého západního typu…“

Mluvil jsem ještě dlouho, ale nakonec jsem svůj vstup uzavřel rokem 2011, který považuji za jakýsi začátek konce postrevoluční demokracie.

„A poté, co v prosinci 2011 zemřel Václav Havel, zemřela i jedna část demokratického vývoje. Ta druhá část politiků stále žije a vede zemi jinam, než jsme si to původně přáli. Těmi, kdo tu převzali otěže a diktují osnovu nové doby, jsou Miloš Zeman, Andrej Babiš a příznivci Václava Klause st. Zeman to na rozdíl od ostatních dělá nejokatěji, nejvíc dramaticky a přímočaře.“

* * *

Mladí umělci byli samozřejmě zvídaví a položili mi sérii otázek. Ale na jejich úplně poslední dotaz jsem nebyl připraven. Ta otázka zněla zdánlivě jednoduše: Proč se Miloš Zeman tak změnil?

A tahle otázka zůstala v improvizované kavárně šatny divadla v Dlouhé ulici bez odpovědi. Jednoznačnou a stručnou reakci jsem v té chvíli neměl. Z debaty jsem tedy odcházel s tím, že zkusím zjistit, proč se Zeman za těch 30 let tak změnil. Tedy pokud se vůbec změnil.

* * *

Miloše Zemana jsem osobně poznal hned v roce 1989. Jednak jako vysokoškolský student na několika akcích a demonstracích. A jednak jako zakladatel Občanského fóra v rodném Nymburce.

Zeman tehdy přijel do Nymburka na předvolební debatu. A byl za hvězdu. Mluvil spatra, úderně, antikomunisticky a odhodlaně. Měl v hlavě tolik čísel a údajů, až z toho šla hlava kolem. Tleskal jsem mu jako divý a hned jsem si ho zaškatulkoval mezi ty, jež budu jednou volit. Zeman mi také poskytl rozhovor do Zpravodaje OF, který jsem tehdy začal v Nymburce psát a vydávat.

* * *

Později jsem Zemana zažil už jako profesionální novinář. No, s tím profesionálem by měl Zeman už tehdy asi problém, ale nechci předbíhat…

Zeman byl v roce 1992 poslancem ve Federálním shromáždění a já dostal v agentuře ČTK, kde jsem svou novinářskou dráhu začínal, na starost, abych s ním pořídil aktuální rozhovor na téma týkající se rozdělení československé federace.

Bylo to navečer a nebyl čas za ním osobně zajít do parlamentu. Zvedl jsem proto telefon, přiložil na ucho nahrávací zařízení a spustil diktafon. Zeman mluvil asi pět minut. Položil jsem mu tři nebo čtyři dotazy. A dělal jsem si přitom ještě poznámky. Jakmile domluvil, položil jsem telefon a běžel ke stolu, abych rozhovor hned přepsal.

Jenže z diktafonu jsem slyšel převážně jen praskající ticho. Hovor se nenahrál. Nakonec došla i baterie. Zemanův hlas se na záznamu začal hned ztrácet, pak jen zpomaleně mumlal, až přišlo zrnění. Po krátkém přemýšlení jsem sebral odvahu a vytočil číslo na Zemana podruhé. Řekl jsem mu pravdu, že se mi rozhovor nenahrál, ale že bych potřeboval zaznamenat jeho přesné formulace, protože politické debaty o rozdělení Československa byly tehdy skutečně citlivé a stačilo jedno nepřesné slůvko, někdy i pomlčka, a bylo zle.

Zeman se na mě obořil a sepsul mě za neprofesionalitu, že jsem si nezkontroloval stav baterky. Ale nakonec mě vzal na milost a spustil znovu. Ujistil jsem se, že diktafon nahrává, a pak jsem se nestačil divit.

Zeman mluvil jako předtím. Jako bych slyšel do slova a do písmene to, co říkal předtím. Připadalo mi to, jako by mi to Zeman pouštěl z nějakého svého záznamu a přitom jen držel sluchátko a kouřil cigáro. Jsem si dodnes jistý, že to bylo slovo od slova. Podle svých poznámek jsem poznal, kdy použil jednu konkrétní a důležitou vedlejší větu, ke které se později vrátil až v dalším odstavci a kterou rozvedl způsobem, jenž mě tehdy udivil. Prostě geniální práce politika s mozkem počítače. Opět jsem musel uznat, že Zeman byl v této disciplíně výtečný.

* * *

Po nějaké době jsem zase viděl na vlastní oči a slyšel na vlastní uši, jak naprosto opilý Zeman dokázal působit dojmem, že neměl ani panáka. V tom byl začátkem devadesátých let také mistr. Tedy i v tom pití.

Pamatuji si, že jsem zůstal po jedné akci v sídle ČSSD přímo v místnosti předsedy, tedy u Zemana, o něco déle, než jsem původně zamýšlel. Dozvěděl jsem se totiž, že k Zemanovi přijede každou chvíli televizní štáb, který bude v živém vstupu přenášet jeho důležité prohlášení. Tuším, že to bylo na téma česko-německých vztahů.

Dělal jsem, že ještě něco důležitého probírám s člověkem z jeho štábu, a zůstal jsem v Zemanově kanceláři i s jeho několika nejbližšími spolupracovníky. Zeman to zřejmě ani nezaznamenal a věnoval se pití alkoholu.

Já jsem tedy při předstíraném zájmu o debatu s jedním „zdrojem“ z kanceláře předsedy ČSSD sledoval druhým očkem Zemana a zíral, jak se svými nejbližšími do sebe lije jednoho panáka za druhým. Byl v rozverné náladě, mluvil rozvláčně, nahlas a říkal vtipy. Jeho spolupracovníci se řehtali, možná ani nevěděli proč. Jen do sebe klopili „lampy“, po nichž bych já byl mrtvý nebo minimálně pod stolem.

Pak dorazila Česká televize, technici v rychlosti natahali kabely, umístili světla a kamery. Zeman si mezitím odskočil na toaletu, personál posbíral ze stolu lahve s pitím. Po návratu z toalety Zeman přepnul na oficiální mód. Jako by byl stroj.

Před chvílí mi připadal jako opilecká troska, která jen taktak, že žvatlá, a teď už zase mluví jako naprogramovaný robot.

Přistihl jsem se při tom, jak mu držím palce, aby nevypadl z role a neříhnul si u toho, nebo aby nezačal blekotat. Ale nic takového se nestalo. Vše dokonale zvládnuté. Živý vstup úspěšně zakončen. Pak se vypnula světla i kamera, televizní štáb vyšel z kanceláře a Zeman zase do sebe něco klopil.

* * *

V dubnu 1995 jsme jeli pořídit s kolegou Jiřím Kubíkem rozhovor se Zemanem do Ostravy. Bylo to krátce předtím, než začal důležitý sjezd ČSSD v Bohumíně. Na něm šlo o to, zda si strana potvrdí, že nebude i nadále spolupracovat na celorepublikové úrovni s Komunistickou stranou Čech a Moravy. Což chvílemi v té době hrozilo, protože řada sociálních demokratů s touto myšlenkou už tehdy koketovala.

V té době jsem už pracoval v Mladé frontě DNES a Zeman ještě nebyl ani předsedou Poslanecké sněmovny. Tím se stal až v roce 1996. Už ale bylo jasné, že ČSSD se po euforii pravicového začátku devadesátých let stane na české politické scéně dominantní stranou levého spektra, která bude mít někdy v budoucnu zásadní slovo.

Zeman si to tehdy užíval. Jako by tušil, že jeho mise teprve začíná a že bude dlouhá. Měli jsme domluvené, že si na nás udělá čas na půl hodiny. Zavítal tedy do místnosti ostravské restaurace a usadil se na židli hned vedle mě. Jirka seděl naproti, takže jsme měli Zemana obklíčeného, aby nám případně neutekl.

Zeman si ihned poručil pivo a popelníček. A kouřil jednu cigaretu za druhou. V jednu chvíli byl tak zaujatý svou odpovědí, že si zapálil další cigaretu, protože si nevšiml, že mu v popelníku odpočívala ještě jedna nedokouřená.

Zeman se občas na židli točí a různě posedává, jako by měl na stoličce špendlík. Je to zřejmě jen tik, který ho doprovází celý život. Stejně jako nekoordinované pohyby tělem a zvláště rukama. Ty někdy při rozhovorech poněkud nesouměrně roztahuje, zřejmě jako součást tělesné mimiky. Pak je opět přitáhne k tělu, jež obvykle zalomí do polohy, kterou byste nečekali. Často mi jeho posed připomínal nakloněnou věž v italské Pise.

Byli jsme asi v půli rozhovoru a Jirka Kubík najednou vykřikl: „Jardo, vždyť ty hoříš.“ A ukazoval mi přitom na rukáv pravé ruky.

Nevím, zda to byla předzvěst inspirace filmu Samotáři, ale Zeman mě normálně svými nekoordinovanými pohyby zapálil. Cigaretou se nešťastně a nechtěně nějaký čas dotýkal rukávu mého svetru. Ten se začal škvařit a trochu i hořet.

Já jsem to ještě nestačil pocítit, protože ohýnek zatím neprostoupil na mé tělo. Ale po Jirkově vyjeknutí jsem se na ruku podíval, hned jsem popadl sodovku, polil si s ní rukáv a uhasil to.

Zeman se na mě podíval a řekl: „Jéé, já jsem vás spálil.“ A smál se tomu. Nejsem si jistý, jestli se mi omluvil, nebyl čas na slovní tahanice. Ale v jednu chvíli se chtěl podílet na hašení, což jsem mu z pochopitelných důvodů nedovolil, neboť u něj nebylo jisté, že by mě zase nezapálil.

* * *

Tím ale mé obdivné či úsměvné vzpomínky na Zemana končí. Bylo jich sice ještě několik, ale tak výrazně se mi do paměti nezapsaly.

Ačkoli Zeman začal být polarizujícím politikem již od roku 1992, pro mě nastala dramatická změna v jeho vnímání, jakmile se ze Zemana stal politik s funkcí. Někdy od poloviny devadesátých let jsem pozoroval, že pro mě přestal být milý, vtipný a státotvorný. Naopak začal být nerudný, zákeřný a pomstychtivý.

Když byl předsedou Sněmovny a později premiérem, dostával se do sporných momentů a těžkých státnických rozhodnutí. Jenže v mnoha takových chvílích se začal chovat neurvale. Vždy si našel nepřítele buď uvnitř strany, nebo jakéhokoli vnějšího protivníka, a útočil na něj, aby odvedl pozornost od svých chyb nebo selhání svého týmu. Jeho zlostná zarputilost pak roztáčela vír dalších událostí, které činily z původně sporné marginálie skandál obřího rozměru, v němž Zemanův tým vršil jednu lež na druhou, až se pro čtenáře novin či diváky televizních zpráv stal případ nepřehledným a zamotaným klubkem. Což byla strategie Zemanova týmu, jak vybruslit z problémů, v nichž si nechtěl přiznat chybu.

Jeho spolupracovníci ani on sám tehdy vůbec neřešili, že pro celou řadu lidí se tak stane politikem, jemuž bude těžké porozumět a k němuž bude velmi komplikované si najít cestu.

U Zemana pak téměř vždy vyvřelo na povrch vše zlé, co v něm bylo. Dlouhou dobu jsem si myslel, že mu chybí zpětná vazba, aby se poučil z chyb. Že má kolem sebe jen kývače, kteří mu v zájmu osobního prospěchu schválí cokoli, jen aby se udrželi u moci. Jenže po mnoha letech mi došlo, že k tomu musím připočíst ještě jednu daleko zásadnější vlastnost: Zemanovi scházela empatie. Obyčejná lidská láska a cit, s nimiž by uměl vyřešit cokoli ožehavého. Neměl totiž úctu k lidem, kteří ho kritizovali. Toleroval jen to, co uznal za vhodné.

„Byl jsem občas obviňován z toho, že zadupávám do země, ponižuji a urážím ty, kdo se mnou nesouhlasí. Je pravda, že tak jsem se choval k blbcům, které jsem považoval za škodlivý mor a rakovinu pro jakékoli společenské prostředí,“ řekl Zeman v roce 2005 ve svých knižních pamětech.

A pro dokreslení jeho neempatie si připomeňme jeho vlastní vyprávění o první lásce. Je typické pro necitlivého Zemana.

„Moje první láska, dodnes na to vzpomínám, se jmenovala Jana Všelatová. Začala mě zajímat, když mi bylo asi devět let, a je s ní spojen také počátek mého veršotepectví,“ zavzpomínal Zemana a připomněl, jakými verši jeho tehdejší oslavná báseň končila:

„Tak ti říkám, milá Jano,

budeme mít domek svůj,

já budu hrát na piano

a ty budeš vozit hnůj.“

„Závěr nebyl míněn jako ironická poznámka, ale jako představa racionální dělby práce.

Dívka se však urazila, já jsem sice ruče předělal závěrečný verš na „a ty budeš anděl můj“, ale už to nestačilo, a tak skončila moje první láska,“ vysvětlil Zeman.

* * *

Zkoumat politický život Miloše Zemana bylo náročné. Při psaní žádné jiné publikace jsem neměl tak intenzivní pocit, že nerozumím jednotlivým krokům a uvažování hlavního aktéra. Bylo to, jako by přede mnou stála jakási rozpolcená osobnost.

Zajímavá je v této souvislosti úvaha samotného Zemana, kterou vedl v televizním dokumentu Roberta Sedláčka v prosinci 2007. „Každý z nás je tak trochu schizofrenik. Každý z nás v sobě obsahuje několik bytostí. Karel Čapek v Hordubalovi píše také o člověku s několika bytostmi. A jak stárne, tak se počet těch alternativních bytostí postupně zužoval. A když se zúžil na jednu, tak ten člověk umřel. Tím chci říct, že mohu mluvit sám se sebou, protože každý z nás má v sobě své alter ego. Jsme několik bytostí v jednom těle,“ řekl tehdy Miloš Zeman.

Tato kniha tedy není o jedné, ale hned o několika bytostech najednou včetně bytostí jeho spolupracovníků, do kterých si on sám vyprojektoval své politické ambice.

1. část
Černé duše

Jak začalo moje pátrání po tajemných nitkách rudého Zemana? Kdo mu pomáhal vstát z politického hrobu? A kdo a jakým způsobem financoval jeho předvolební kampaň?

Miloš Zeman se před rokem 2013, tedy před první přímou volbou prezidenta, rád chlubil tím, že jeho malou Stranu práv občanů Zemanovci (SPOZ) neprovázely žádné finanční skandály. „Jsme chudá strana, ale máme pořádek ve svém účetnictví,“ řekl v květnu 2011 na setkání se svými příznivci v Mutěnicích.

A 30. října 2012 ve velkém rozhovoru pro deník MF DNES opět zdůraznil, jak má vše ošetřené. „Financováním mé prezidentské kampaně se zabývají lidé, kteří měli na starosti už financování Strany práv občanů před volbami v roce 2010. Ti pak předložili do Sněmovny vyúčtování kampaně a bylo shledáno bez závad. Na základě této zkušenosti se domnívám, že tak to bude i s vyúčtováním mé prezidentské kampaně,“ uvedl Zeman.

„Počítám s drobnými obamovskými dary od poměrně velkého počtu malých sponzorů. Peníze mají na starosti Vratislav Mynář a Martin Nejedlý z vedení SPOZ. Já jim můžu pomoct maximálně dobrou radou,“ dodal Zeman.

* * *

Na jedné z mnoha obvyklých redakčních porad v MF DNES, kde jsem tehdy pracoval, padl nápad prověřit finanční zázemí dvou největších soupeřů o prezidentský úřad: Miloše Zemana a Karla Schwarzenberga. Přišel s tím zástupce šéfredaktora Jiří Kubík a já to na poradě dostal na starost.

Financování politických stran byl odjakživa problém. Na sponzorské aféry dojela v polovině devadesátých let ODS na čele s Václavem Klausem. Tehdy vyšlo najevo, že jeden velký mnohamilionový dar od tuzemského podnikatele rozepsali úředníci hlavní kanceláře ODS na dva fiktivní dárce. Jedno jméno vymyšleného donátora znělo Lajos Bács a podle oficiální zprávy strany to byl jistý podnikatel a sympatizant ODS z Maďarska. Druhou část napsali do účetnictví na neexistující osobu z dalekého ostrova Mauricius pod jménem Radjiv M. Sinha.

Pak se ukázalo, že Lajos Bács byl už několik let mrtvý a že ležel na hřbitově v Budapešti. A druhá rána z milosti přišla vzápětí, protože novináři se dopátrali, že Radjiv M. Sinha na Mauriciu vůbec neexistuje.

Po nějaké době postihly finanční skandály i další politické strany. Vždy šlo ale o to, aby se skryl skutečný donátor. Aby nevyšlo najevo, že za poskytnutí daru tento mecenáš něco požadoval. V případě ODS šlo o zastření patnáctimilionového daru od podnikatele Milana Šrejbra, jenž získal dvě výhody. Kromě toho, že zprivatizoval velký ocelářský kolos Třinecké železárny, dostal tento severomoravský podnik od tehdejší Klausovy vlády pěkný bonus navíc – půl miliardy korun státní dotace na odstranění ekologických škod.

(Milan Šrejber krátce po aféře v září 1996 prodal svůj podíl skupině manažerů z vedení firmy Moravia Steel, mezi nimiž byl pozdější miliardář a vlastník železáren Tomáš Chrenek.)

Po těch letech a sérii skandálů byste vsadili desetník na to, že v roce 2012 bude někdo ze SPOZ riskovat podobný problém. Navíc když se transparentností volební kampaně chlubil přímo Miloš Zeman.

* * *

Udělal jsem si tedy základní analýzu darů pro Miloše Zemana a Karla Schwarzenberga. V té době byly – jak zákon nově nařizoval – transparentní účty přístupné veřejnosti online na internetu. Šla z nich vyčíst základní fakta. Tedy – kdo a kdy poslal kandidátům na účet peníze, a také údaje o nákladech – čili za co a kdy kandidáti utráceli.

Abych začal trochu odlehčeně, uvedu první jména úplně prvních sponzorů obou soků.

V případě Karla Schwarzenberga to byl sám Schwarzenberg, který si poslal 17. září 2012 na volební účet jeden milion korun. Zatímco u Zemana to byl 26. září 2012 dar ve výši deseti haléřů od jakéhosi „Jakuba Chromého“.

Docela přesně to vystihovalo, k čemu jsem pak dospěl. Schwarzenberg byl bohatší a transparentnější. Zeman byl chudší, ale v transparentnosti dost pokulhával.

Schwarzenberg vybral od padesáti lidí a firem téměř 32 milionů korun. A za kampaň do té doby utratil přes 27 milionů. Zemana podle bankovního účtu podpořilo na osmdesát dárců, kteří mu dali celkem 11,5 milionu korun. V kampani pak Zeman proinvestoval 10,3 milionu. Všechny tyto údaje byly platné k listopadu 2012, kdy jsem na tématu pracoval.

* * *

Bylo to trochu nepochopitelné. Po celé zemi dominovala nákladná billboardová a reklamní kampaň Miloše Zemana. A přitom měl třikrát menší rozpočet než jeho soupeř. Pak mi to ale došlo. Zeman totiž v kampani spoléhal ještě na pomoc strany SPOZ a občanského sdružení Přátelé Miloše Zemana.

Na transparentním účtu měl sice příspěvky od SPOZ 2 miliony korun a od občanského sdružení 650 tisíc korun. Ale to nebyly zdaleka všechny prostředky. Tyto subjekty totiž platily Zemanovi některé služby spojené s kampaní ze svého. Takové platby pak neprocházely transparentním účtem.

Takže zatímco Schwarzenberg vykazoval na účtu třeba výdaje na volební tým (měsíčně na mzdách vydal kolem půl milionu korun), u Zemana se tento údaj z bankovního účtu člověk nedozvěděl. Neuváděl ho tam proto, že platy lidí, autopark a řidiče platilo ze svého právě občanské sdružení. Strana SPOZ pak zajišťovala financování zahřívací části kampaně.

Jen na podzim 2011 podpořila strana SPOZ svého čestného předsedu Zemana sumou 3,3 milionu korun, aniž prošly transparentním účtem. Kolik dalších stranických milionů pokrylo výrobu Zemanových tiskovin a reklam, nebylo jasné.

Schwarzenberg to takhle řešit nechtěl a dohodl se se svou mateřskou stranou TOP 09, že mu sponzorskou částku pošle rovnou na jeho transparentní účet, z něhož hradil reklamy a celý provoz kampaně. TOP 09 tak odeslala svému šéfovi v několika sumách celkem osm milionů korun a její spřízněné hnutí Starostové a nezávislí (STAN) přispělo Schwarzenbergovi částkou dva miliony korun.

* * *

Kdo byl kromě vlastních stran dalším největším donátorem obou kandidátů? Karel Schwarzenberg investoval do kampaně ze svého dva miliony korun a jeden milion korun přišel z jeho firmy Orlík nad Vltavou, která spravuje ve stejnojmenné oblasti středních Čech rodinné stříbro: zděděné lesy a polnosti.

Částkou 7,5 milionu korun podpořili Schwarzenberga podnikatelé z makléřské firmy RSJ, kterou ovládal Karel Janeček, jenž stál za vznikem Nadačního fondu proti korupci. Spolumajitel firmy RSJ Libor Winkler dal Schwarzenbergovi pět milionů a člen dozorčí rady RSJ Václav Dejčmar poslal na jeho kampaň 2,5 milionu. Jeden milion korun darovala Schwarzenbergovi reklamní společnost Agentura Flora, dva miliony mu dal hoteliér Viliam Sivek a 2,5 milionu gumárenský magnát Tomáš Němec (dlouholetý přítel Schwarzenbergova politického souputníka Miroslava Kalouska).

Vyznat se ve struktuře dárců Zemanovy kampaně byl poněkud tvrdší oříšek. Desítky lidí poslaly na Zemanův účet částky nižší než sto tisíc korun a někteří další rozepsali větší sumy na několik dvousettisícových. Snad aby to při letmém pohledu nebudilo takovou pozornost.

Tak třeba druhým největším dárcem po straně SPOZ byla skupina čtyř podnikatelů, kteří se znali ze společného podnikání. Působili v realitách, poradenství, ale i jako vymahači pohledávek. Jedna jejich firma měla v předmětu podnikání i „činnost informačních a zpravodajských kanceláří“. Dohromady se složili na 1,35 milionu korun. Byli to: Vladimír Pavlík (200 tisíc), Jiří Jestřáb (3x 200 tisíc), Richard Tománek (300 a 200 tisíc) a Pavel Žák (50 tisíc).

700 tisíc dala dohromady také šestice podnikatelů kolem Tomáše Rosenbreyera z Brna. Jedné z jejich firem patřila síť směnáren.

Třetí největší dar – jeden milion korun – poskytl Zemanovi exekutor František Gajdoš, někdejší člen dozorčí rady uhelných dolů OKD.

* * *

Po týdnu práce jsem v redakci oznámil, že se ještě podívám podrobně na finanční zprávu strany SPOZ, abychom si byli jistí, že jsme nic nezanedbali a nepřehlédli. Tato strana patřila k největším financiérům Zemanovy volební kampaně. Navíc se na transparentnost účetnictví SPOZ z roku 2010 odkazoval přímo Zeman.

Opatřil jsem si tedy pětistránkový seznam sponzorů Zemanovy strany z roku 2010. A prověřoval dar po daru. Strana podle této zprávy přijala v roce 2010 celkem 37,6 milionu korun od 241 osob a 61 firem.

Bylo tam celkem 241 jmen lidí z různých koutů země. Figurovali mezi nimi bohatí podnikatelé či členové strany. Třeba lobbista a blízký Zemanův přítel Miroslav Šlouf věnoval straně jeden milion korun. Nebo rodina místopředsedy SPOZ Josefa Baxy obdarovala stranu částkou 550 tisíc korun. Jenže ti si to mohli dovolit. Díky podnikání a větším příjmům na to prostě měli. Navíc byli s politickou stranou přímo svázáni a uplatňovali v ní vliv a své zájmy.

Ale mezi hrstkou těchto „vyvolených“ byly na seznamu sponzorů desítky úplně jiných lidí, kteří straně věnovali menší sumy: 15 tisíc, 20 tisíc, 30 tisíc nebo 50 tisíc korun. Nebylo by na tom nic divného, kdyby jich nebylo tolik a kdyby mezi nimi nebyli důchodci, ženy v domácnosti, dělníci nebo nezaměstnaní.

A tak jsem si položil jednoduchou otázku: Jak si tito lidé mohou dovolit vytáhnout z peněženky 30 tisíc nebo 50 tisíc korun a dát je straně Miloše Zemana a proč? Jen tak? Z lásky k Zemanovi?

Šéfovi v práci jsem to pak zopakoval a řekl to ještě více selsky: „Jaký důchodce by vytáhl ze své kapsy dvacet tisíc korun a vyhodil je oknem na Zemanovu kampaň?“

„To musí být nějaká blbost,“ reagoval šéf Jiří Kubík. A schválil, abych se tématu ještě pár dní věnoval.

Sedl jsem si proto k počítači a udělal si rešerši ze všech veřejných rejstříků o všech drobných dárcích SPOZ. Napsal jsem si jejich seznam, našel jejich adresy a telefony a rozhodl se, že za některými osobně vyrazím. „Nejlepší bude, když mi to sami vysvětlí,“ řekl jsem si.

* * *

Objet všech 241 sponzorů po celé zemi by bylo časově náročné. Proto jsem zvolil jiný způsob. Vybral jsem si ze seznamu namátkou třicet nejpodezřelejších případů. A už trochu důkladněji prozkoumal, jestli je o nich známo něco na internetu, v médiích nebo ve veřejných rejstřících či soudních rozhodnutích. Z této třicítky náhodně vybraných lidí jsem si vytřídil dvacet vážných adeptů, u kterých jsem si udělal poznámku „hodně podezřelé“.

Mezi ně patřili právě důchodci nebo ti, co hledali práci nebo byli v jiné tíživé životní situaci. Na internetu a sociálních sítích lze o lidech najít leccos. Jde o náhodu, ale hodiny rešerší se vyplatí.

Tak třeba Alena Sýkorová z Brna. Na seznamu sponzorů byla uvedena jako dárce částky 50 tisíc korun. Tato pětatřicetiletá žena působila ve straně SPOZ. Dokonce za ně v roce 2010 neúspěšně kandidovala do Sněmovny. Na první pohled si člověk řekne: Je to straník a chce do parlamentu, tak těch 50 tisíc straně věnovala. Jenže v archivu článků jsem našel zprávu z roku 2008, že „Alena Sýkorová je samoživitelkou a že se svým exmanželem vede poměrně ostrý rozvodový spor včetně výše alimentů“.

Kromě toho šly o Sýkorové najít na internetu údaje, které sama poskytla do soutěže Pretty Woman o nejšarmantnější ženu Česka. Alena Sýkorová vyhrála v roce 2010 regionální kolo v Brně – kategorii Pretty Woman Internet. A sama o sobě v soutěži napsala: „Manželství se mi nějak nepovedlo. Po dvou letech jsem se rozvedla a vrátila se s dcerou do Brna. A protože jsem na tom nebyla finančně dobře, musela jsem jít pracovat.“

„Tak tahle žena, že by věnovala straně 50 tisíc korun?“ ptal jsem se sám sebe.

* * *

Sýkorová v roce 2012 pracovala v Brně na jedné vysoké škole. Jako úřednice. Když jsem se jí zeptal, zda sponzorovala SPOZ částkou 50 tisíc korun, zalapala po dechu.

„Cože? To bude nějaká mýlka. Kde já bych vzala 50 tisíc? Jsem ráda, že jsem ráda,“ řekla.

„A jak si vysvětlujete, že jste se dostala na seznam sponzorů SPOZ, když jste Zemanově straně nedala ani korunu?“ zeptal jsem se Sýkorové.

„Jsem v šoku. Fakt nevím. Nedokážu si to vysvětlit. Nic jsem nedala. Nic nepodepisovala,“ řekla.

Její reakce byla autentická a bezprostřední. Reagovala bez jakýchkoli vytáček nebo dlouhého přemýšlení.

Sýkorová mi sdělila, že ve straně byla jen chvíli. Prý jezdila na mítinky a občas moderovala setkání s voliči. „Pomáhala jsem s propagací. Ale to už dávno skončilo. Ze strany jsem odešla ještě v roce 2010. A vlastně se k tomu ani nechci moc vracet. Se Zemanem sympatizuji. Byl mi blízký svými názory. Ale už se nechci spojovat se seskupením kolem něho,“ řekla mi. A souhlasila s tím, že někdo zřejmě jen využil její jméno a připsal na ni sponzorskou částku. Kdo? To nevěděla.

* * *

Dalším člověkem ze seznamu dárců byl důchodce Jaroslav Modřický. V roce 2012 mu bylo 66 let. Bydlel ve vesnickém domku v obci Dolní Loučky na Brněnsku. Když mi přišel otevřít dveře, vycházel ven v teplácích a vytahaném svetru. Nejdříve jsem se ho zeptal, zda je příznivcem Miloše Zemana a zda ho bude volit za prezidenta.

„Tož, Zeman se mi líbí, ale jestli ho budu volit, to ještě nevím. A říkat to takhle do novin nebudu,“ odvětil.

Kývl jsem na znamení, že ho chápu, a pak jsem mu položil dotaz, kvůli kterému jsem přijel: „Je pravda, že jste věnoval Zemanově straně SPOZ v roce 2010 patnáct tisíc korun?“ V tu chvíli Modřický couvl o krok dozadu, jako by měl před sebou blázna.

„Víte, já nevím, jestli jste vůbec novinář. Nám sem chodí různí ti podomní prodejci a nabízí nám hrnce a takové ty blbosti,“ vyhrkl. Asi jsem mu připadal jako z Marsu, když jsem se ho ptal na sponzorování politické strany. „Nebojte, já žádný podomní prodejce nejsem. Jsem z deníku Mladá fronta DNES a jen si ověřuji údaje z finanční zprávy Zemanovy strany. Pod vaším jménem a datem narození je tam uvedeno, že jste sponzor strany,“ vysvětlil jsem mu.

„Tak o tom nic nevím. To musí bejt nějakej omyl,“ řekl Modřický.

„Vycházím z úřední zprávy té strany,“ trval jsem na svém a dodal: „Takže ještě jednou: Patnáct tisíc korun jste Zemanově straně opravdu nevěnoval?“

„Ne. Na to bych neměl. Jsem rád, že vyjdu z důchodu,“ řekl.

* * *

Pátral jsem dál. Důchodce Modřický nebyl jediný ze skupiny sponzorů SPOZ, který měl bydliště v malé obci na Tišnovsku v Dolních Loučkách.

Tato obec se rozkládá mezi třemi kopci na Bítešské vrchovině. Ve vsi měli opravený kostel. Všude samé pěkné domky, jako by lidé nechtěli kazit pověst slavnému architektu Bohuslavu Fuchsovi, který si Dolní Loučky oblíbil. Ve vsi žilo přes tisíc lidí. A čtyři z nich včetně důchodce Jaroslava Modřického byli dárci Zemanovy strany.

Na Dolní Loučky navazují hned za cedulí Horní Loučky a i tady žil další sponzor, Petr Hvizd. Nebyl doma, ale od sousedů jsem se dozvěděl, že jezdí na montáže a že pracuje ve stavební firmě Mertastav v Předklášteří u Brna. Jeho žena mi nejdříve slíbila poslat číslo mobilu na manžela, ale nakonec to neudělala. Informací, že její muž sponzoroval SPOZ, byla šokovaná. „Dvacet pět tisíc? Že by dal Zemanovi? O tom teda nic nevím. To je divné,“ řekla. Když se za ní zabouchly dveře, uvědomil jsem si, že svému muži pak asi pěkně vyčiní… Anebo to po „manželském výslechu“ dopadne dobře, protože se jí doma „přizná“, že on žádné peníze Zemanovi nedal.

V Dolních Loučkách jsem pak mluvil i s rodinou Jarmily Špiclové. Ta dala straně SPOZ 50 tisíc korun. Její tchán mi mezi dveřmi řekl, že Zemana podporují, ale víc to rozebírat nechce. „Moje snacha pracuje v Mertastavu,“ uvedl.

* * *

Mertastav mi začal vrtat hlavou. Ale jel jsem dál. Hledal jsem dalšího sponzora z Dolní Loučky, Emila Ludvíka. Údajně dal straně Miloše Zemana 20 tisíc korun.

„Moment. Tak to jste se spletli. Já jsem nic takového nedával. To bych neměl šanci. Kde bych ty peníze vzal?“ řekl mi třiašedesátiletý muž.

„Nepracoval jste náhodou v Mertastavu?“ zeptal jsem se ho rovnou. „Jo. Do roku 2010. Pak jsem šel do důchodu,“ odpověděl klidně, ale pak zpomalil hlas a řekl: „Jóo, teď mně to dochází. Ahá. Totiž, pan šéf nám o tom něco říkal. Že na nás ty peníze někam půjdou.“

„Jako že dary napíšou na vás zaměstnance?“ zeptal jsem se ho.

„Ano. Ale proč to takhle dělali, to nevím,“ řekl Ludvík.

Zajímalo mě, jestli mu o rozepisování daru řekl přímo šéf firmy.

„Já jsem se to dozvěděl od kolegů, co chodili na schůze vedení,“ odpověděl důchodce Ludvík.

Čili – řízená akce.

* * *

Mertastav sídlí v Předklášteří, kousek od Tišnova. A čtyři kilometry od Dolní Loučky. Firma byla v jihomoravském regionu velice úspěšná. Specializovala se na budování plynovodů, kanalizací a čističek. Její šéf Oldřich Merta věnoval Zemanově straně prostřednictvím své druhé firmy M-obchod 250 tisíc korun.

Otázka tak byla jasná: Jak je možné, že řada jeho zaměstnanců byla registrována na seznamu sponzorů SPOZ, aniž to někteří z nich vůbec tušili?

Mertovi jsem se dovolal na mobil. Položil jsem mu tři otázky a on na každou reagoval univerzální odpovědí: „Su velice rád, že máte zájem, ale určité věci jsou prostě moje osobní záležitost.“

Pak navrhl, abych se spojil s jeho sekretářkou, která mi nadiktuje mail, kam mu další otázky mohu poslat. A zavěsil.

Tak jsem volal na sekretariát a tam mi to zvedla jakási Jarmila Špiclová. Ano, je to ta paní z Dolní Loučky, která dala SPOZ 50 tisíc korun. Řekla, že mi mail sdělovat nebude. Tak jsem napsal na mail uvedený na oficiálních stránkách firmy a přišla odpověď od Špiclové, že Merta odpoví, jak bude moci.

Jenže odpověď mi nikdy nepřišla.

V Mertastavu pracovala i Vlastimila Odehnalová z vesnice Borač, devět kilometrů od Dolní Loučky. Ta dala Zemanově straně dalších 50 tisíc. Odehnalová pracovala jako účetní Mertastavu, což jsem zjistil díky tomu, že její jméno figurovalo v hospodářských zprávách firmy odevzdávaných na obchodní soud.

Někteří další zaměstnanci Mertastavu dar opatrně přiznali, ale odmítli se o tom bavit. „Nechci o tom mluvit. Je to prostě tak, jak má být,“ řekl Petr Kořínek, který SPOZ daroval 35 tisíc korun.

* * *

Šéfem jihomoravské organizace SPOZ byl v té době Petr Rožňák. Za komunistů byl vojákem z povolání, pak učil na vojenské akademii a později podnikal. Dušoval se, že černý sponzoring se ve straně neprovozoval. Na seznamu dárců byl i on uveden jako donátor sumy 50 tisíc korun. „Dal jsem je,“ řekl sebejistě.

Jenže při podrobném zkoumání jeho osoby ve veřejně dostupných zdrojích šlo zjistit, že na tom v době sponzorování nebyl zrovna nejlépe. Jeho firma P&R, která měla v Česku výhradní zastoupení pro prodej imitací staré cihly a obkladů jedné slovenské firmy, byla zadlužená a v roce 2011 pak zbankrotovala. Dluhy řešil insolvenční soud.

Petr Rožňák byl v době, kdy jsem s ním mluvil, už v důchodu. A aby s nezaměstnanou ženou vůbec vyšli, chodil si přivydělávat jako hlídač. „Já jsem tehdy ze svých úspor vyškrábal poslední peníze, dal je straně a teď mám prd. To je fakt,“ řekl mi Rožňák.

Svou neutěšenou finanční situaci ale sváděl na svého podřízeného ve firmě. „Měl jsem takového zaměstnance, mladého dvaadvacetiletého kluka, který mi vybral peníze z účtů a zmizel. Nedá se to z něj dostat,“ tvrdil Petr Rožňák.

Zapátral jsem v paměti a uvědomil si, že v této Rožňákově kauze figuruje jméno Vlastimila Pláška.

„Jo, to byl on. Jak to víte?“ zeptal se udiveně Rožňák, když jsem mu jméno Plášek nadhodil.

„Dělal jsem si rešerše a vyzpovídal pár lidí,“ řekl jsem mu.

Rožňák si povzdechl: „No vidíte. A já se o něj staral skoro jako o svého syna. A pak mě utáhl na vařené nudli.“

„A víte, co je divného, pane Rožňáku?“ položil jsem otázku a hned jsem si na ni odpověděl: „Vlastimil Plášek figuruje v seznamu sponzorů SPOZ hned vedle vašeho jména. Taky dal Zemanově straně 50 tisíc korun. Nechcete mi snad namluvit, že taky vyškrábl poslední zbytky úspor a dal je do stranické pokladny?“

Rožňák mlčel. A dál už se o tom nechtěl bavit.

* * *

František Cecava z Předklášteří na Brněnsku dal Zemanově straně podle oficiální zprávy SPOZ 25 tisíc korun. Podle veřejných listin byl Cecava důchodce. V roce 2012 mu bylo 73 let.

„Tak to tedy ne. Ode mě nic takového Zeman ani jeho strana nedostali. Jsem důchodce. Nemohl bych si to vůbec dovolit,“ řekl mi Cecava. A nevěřícně položil sérii otázek a vlastních odpovědí: „Jak to víte, že jsem příznivec Zemana? Já jsem někde evidovaný? Jak je to možný? Jako dárce? To mě překvapuje. Já jsem nic takového nedělal. To máte možná nějakou falešnou informaci, tutok. Na tohle já nemám peníze. To jste se asi spletl.“

Ještě jednou jsem ho ujistil, že držím v ruce oficiální finanční zprávu Zemanovy strany, která je podle zákona uložena v Poslanecké sněmovně, a že nejde o žádný podvrh.

„Jste ročník 1939? Bydlíte v Palackého ulici v Předklášteří?“ dotázal jsem se ho.

„Jo, to souhlasí,“ potvrdil Cecava a dodal: „Tak to tedy ne. Od koho by ty peníze strana dostala? Ode mě určitě ne. Já si to nemůžu dovolit. Byl jsem normální dělník. Teď jsem v důchodu. Ze SPOZ nikoho neznám.“

Bylo mi starého pána líto. Byl tím tak překvapený, že sotva lapal po dechu.

„Šokuje mě to. A ta částka! Bude mi to vrtat hlavou, jak je to možný. Teď nebudu mít klid,“ řekl mi na rozloučenou „sponzor“ Zemanovy strany.

* * *

Bylo jasné, že těmto žijícím lidem někdo přisuzoval fiktivní dárcovství s jediným možným vysvětlením: chtěl zakrýt skutečného mecenáše, který prostě nechce být na veřejnosti vidět. A aby to nebudilo pozornost, rozepsaly se větší statisícové sumy od jedné firmy či podnikatele na několik menších desetitisícových částek – tedy na sérii „obamovských darů“.

(Amerického prezidenta Baracka Obamu proslavilo, že se mu skládala na prezidentskou kampaň celá řada malých a středních dárců, nikoli nadnárodní firmy či velkopodnikatelé. Proto i Zeman mluvil o „obamovských darech“.)

Z toho, co jsem zjistil, bylo zjevné, že část peněz pro Zemanovu stranu přišla z podnikatelského prostředí firmy Mertastav. Jenže další část dárců takový původ zjevně neměla. Například „padesátitisícová“ Alena Sýkorová z Brna neměla s Mertastavem nic společného. To nasvědčovalo tomu, že do Zemanovy strany připluly tímto způsobem velké peníze od mnoha jiných donátorů než jen od Mertastavu a že rozepisování na menší dárce byl systém.

Požádal jsem proto o vyjádření stranické vedení SPOZ. A po pár dnech mi přišla odpověď, že strana trvá na tom, že nemá fiktivní sponzory. „Všichni dárci byli prověřeni tak, aby strana nepřijala dar, který by byl v rozporu se zákonem,“ uvedl místopředseda SPOZ Martin Nejedlý. Politická rada SPOZ pak vydala prohlášení, že pátrání MF DNES je zcela nepochybně „manipulativní kampaň“.

* * *

Ujišťuji vás, že i následující text bude o prezidentském kandidátovi Miloši Zemanovi a jeho sponzorech. A to i přesto, že si na začátku můžete připadat jako při čtení nějaké kuchařky.

Takže.

Víte, jak lze připravit pokrm zvaný „lžisponzor“? Takový recept v žádné kuchařce nenajdete. Proto jsem si pro vás připravil jednoduchý návod, jak se dá lež o sponzorech vyrobit.

K „vaření“ budete potřebovat jméno nějakého člověka. Nejlépe někoho známého ze svého okolí. A nedělejte si starosti: vůbec o tom nemusí vědět.

K němu přidáte částku, která bude představovat sumu peněz na sponzorský dar. Nejlépe od pěti do padesáti tisíc korun. Tyto ingredience spolu smícháte a pak je chvíli „povaříte“ ve svém účetnictví.

K tomu připravíte trochu „omáčky“. Tu lze rychle získat z bonmotů nebo z obyčejných klišé prohlášení. Nejchutněji to okořeníte slovy: „Financování kampaně je transparentní a průhledné.“

Takhle uvařeného „sponzora“ necháte mírně vychladnout a pak ho „prostřete“ veřejnosti na stůl jako „hotovku“.

Pokud se pak může někomu při „ochutnávání“ zdát, že pokrm (čili sponzor) nějak smrdí, protože při výrobě byly použity nevhodné suroviny (čili falešné údaje), lehce vše napravíte, když prostě strávníkům (čili voličům) zavřete oči a nos, aby nic neviděli a necítili. A vše dochutíte klišé omáčkou, která navodí dojem, že původní pachuť z jídla (čili lžisponzora) byla jen „zlomyslná lež novinářů“.

Tento pokrm pak můžete s čistým srdcem nazvat „Mlhovina“. Přesně takhle totiž Zemanova strana začala vyrábět mlhu nad svými financemi.

* * *

V Mladé frontě DNES jsem v listopadu 2012 zveřejnil o případu několik článků. „Strana práv občanů Zemanovci, kterou založil na podzim roku 2009 současný kandidát na prezidenta Miloš Zeman, má ve svém účetnictví fiktivní sponzory. Někteří dárci, které strana vykazovala jako své donátory, se nyní k příspěvkům nehlásí. Může tak jít o černé financování. Zjistila to MF DNES, když kontrolovala finanční zprávu Zemanovy strany z roku 2010,“ stálo v jednom z textů na titulní stránce novin.

Reportáž jsem zakončil větou: „Když byl Zeman v květnu 2011 na Slovácku, řekl: ,My jsme sice chudá strana, ale máme pořádek ve svém účetnictví.‘ Jak se zdá, ani jedno už neplatí.“

* * *

Zemanova strana první dny po uveřejnění odolávala tlaku a tvrdila, že vše prověří a pak vydá stanovisko. Jinými slovy: vzala si víkend na řešení. A po něm – 26. listopadu 2012 – přišlo vedení strany na tiskovku.

Do místnosti napochodovali Martin Nejedlý a Vratislav Mynář. Oba hlavní architekti financování Zemanovy kampaně. Nevypadali zrovna přátelsky. Když mě míjeli, sjeli mě zlostně očima. Kdyby je v tu chvíli maloval nějaký karikaturista, udělal by u jejich rozezlených očí tryskající jiskřičky. Vypadali, jako bych jim rozšlápl těžce budovaný hrad někde na pískovišti.

V rozjitřené atmosféře přečetli prohlášení dvou sponzorů, kteří svá slova, že dar nedali, vzali zpět a dar naopak potvrdili. Mezi notářsky ověřenými listinami bylo i prohlášení Aleny Sýkorové.

„Prohlašuji, že jsem na základě svého dobrovolného rozhodnutí darovala SPOZ v roce 2010 částku ve výši 50 tisíc korun. Když mě kontaktovala MF DNES, myslela jsem si, že jde o provokaci,“ uvedla Sýkorová ve svém dobrozdání, které na tiskovce přečetl místopředseda strany Martin Nejedlý.

Ten se během tiskové konference díval střídavě do papíru, z něhož prohlášení Sýkorové předčítal, a střídavě na mě. V jeho výrazu byla zlost. Z jeho hlasu jsem cítil mimořádné naštvání.

Šéf strany Vratislav Mynář krátce předtím oznámil, že mají k dispozici také čestné prohlášení Jaroslava Modřického, který jim dar mezitím potvrdil. „Čestně prohlašuji, že jsem 15 tisíc korun straně SPOZ v roce 2010 dal,“ sdělil podle Mynáře Modřický.

Mynář se u svého projevu střídavě usmíval, jako by chtěl dát najevo svou převahu. Jako by chtěl ukázat, že jim nikdo jejich lopatičky z pískoviště brát nebude.

Oba sponzoři Alena Sýkorová z Brna a Jaroslav Modřický z Dolní Loučky tak museli prožít během víkendu něco mimořádného, co je osvítilo. Něco, co způsobilo, že se rozpomněli na to, že v roce 2010 sponzorovali SPOZ.

Zvedl jsem na tiskové konferenci ruku a zeptal se, zda oba sponzory k nejnovějšímu prohlášení nějak přemlouvali? Mynář nic neřekl. Jen se zase zasmál. „Ano, směji se té otázce,“ řekl Mynář. „Je to kampaň proti Zemanovi. O nic jiného vám nejde,“ procedil mezi zuby.

„A proč jste přišli jen s prohlášením dvou dárců, když těch, co to v reportáži popírali, bylo více? Proč jste se neptali třeba důchodců Františka Cecavy a Emila Ludvíka?“ zeptal jsem se dále. Evidentně nasupený Nejedlý se podíval na Mynáře. Ten si vzal slovo a poněkud zmatečně řekl: „My jsme se jich neptali. Nemáme důvod se jich ptát.“

Když se na tiskovce vedení strany distancovalo od černého sponzoringu, odehrála se tam malá nehoda. Za řečnickým pultíkem byla v životní velikosti papírová podobizna Miloše Zemana. A ve chvíli, kdy se Mynář a Nejedlý rozčilovali a označovali MF DNES za lživý deník, tento kartonový obraz Miloše Zemana spadl na zem. Sám od sebe. Bylo to symbolické. V té chvíli se totiž zhroutilo jeho „zaklínadlo“, že má čisté finance.

* * *

Po tiskovce jsem hned zavolal Aleně Sýkorové do Brna. Zeptal jsem se jí, proč změnila své vyjádření? Náhlou změnu názorů už ale nechtěla komentovat. „Rušíte mě,“ řekla a zavěsila telefon.

Miloš Zeman na volebním mítinku, který v té době byl mimo Prahu, prohlásil: „Je to kampaň německého deníku.“ Vratislav Mynář pak vydal prohlášení, v němž zopakoval Zemanova slova a ještě více zaútočil na německé majitele velkého mediálního domu sídlícího v Düsseldorfu na Rýně, který vlastnil i MF DNES, ale do redakční práce a do zdejší politiky se vůbec nemíchal.

„Je to kampaň proti Zemanovi. A my se musíme ptát, komu to slouží? Komu to prospívá?“ řekl Mynář.

Tak trochu mi připomínal někdejší komunistické vůdce, kteří se často na adresu chartistů vyjadřovali v Rudém právu otázkami: „Proč to dělají? Komu to slouží?“ A stejně jako Mynář si už tehdy odpovídali sami, že jde o mezinárodní spiknutí. Nyní to byli Němci, tehdy to byla „americká propaganda a imperialistická politika, jíž jde o světovládu“.

Tehdejší šéfredaktor novin Robert Čásenský byl stručný a přesný. „Miloš Zeman se snaží zamlžit problém své strany. Za černé duše mezi sponzory jeho strany nemůže ani MF DNES, ani její vlastník,“ reagoval v tiskové zprávě šéfredaktor listu.

* * *

Jakmile jsem se vrátil do redakce, ještě jednou jsem si přehrával záznam debaty s Alenou Sýkorovou, kterou jsem s ní vedl před dvěma týdny. Chtěl jsem se ujistit, že jsem neudělal chybu. V té rozjitřené atmosféře, kdy mě a mého zaměstnavatele osočuje kandidát na prezidenta a jeho nejbližší spolupracovníci ze lži a kampaně, si člověk musí být třikrát jistý.

Tady je záznam původního rozhovoru s Alenou Sýkorovou…

Paní Sýkorová, vy jste byla členkou Zemanovy strany?

Ano, působila jsem ve SPOZ, ale teď už ne.

A mohu se zeptat: vy jste sponzorovala SPOZ 50 tisíci korunami?

Cože? Vážně?

Ano.

Tak to teda nevím. To bude asi nějaká mýlka. To se asi spletli.

V tom případě navrhuji, zda bychom si nemohli popovídat o SPOZ?

Nevidím důvod. Členství jsem ukončila. Pustila jsem to už z hlavy. Se Zemanem sympatizuji. Byl mi blízký svými názory. Ale už se nechci spojovat se seskupením kolem něho.

Máte nějaké špatné zkušenosti?

Víceméně ano. Ale nechci to rozebírat. Nechci, abyste to uváděl.

Ale to, že jste zapsána jako sponzor SPOZ a přitom jím nejste, to musím uvést.

Ale proč byste to uváděl, když to není pravda?

Právě proto, že to není pravda. Abychom to uvedli na pravou míru.

Ale já nechci, abyste tyto věci uváděl. A není tam ještě někdo jiný, koho byste mohl uvést místo mě?

Je pravda, že těch černých duší je v účetnictví zřejmě více. Je tam třeba nějaký Plášek. Nepamatujete si na něj?

Moc ne. Já jsem jim pomáhala s tou propagací, moderováním akcí.

Takže těch 50 tisíc jste jim prostě nedala?

Kde bych je vzala? V té době jsem byla samoživitelka. Mě ta částka šokuje. I vzhledem k tomu, že jsem ty peníze nikdy neměla, nikdy jsem jimi stranu nesponzorovala. A zadruhé: jsem momentálně po rozvodu a měla jsem velké finanční problémy s bývalým manželem. A teď se s ním soudím o alimenty. A jestli se někde objeví, že jsem sponzorovala SPOZ, tak vážně nevím… Jen to vnese do mých osobních záležitostí další problémy.

Mrzí mě to, ale já vás v té výroční finanční zprávě SPOZ neuvádím jako falešného sponzora. Za to může Zeman a jeho spolupracovníci. Případ tedy musím zveřejnit. Opět se vás tedy ještě jednou zeptám: Je pravda, že jste stranu sponzorovala?

Ne, stranu jsem skutečně nesponzorovala. Šokuje mě to.

* * *

Část z tohoto rozhovoru jsme zveřejnili na serveru iDNES.cz ve formátu audiozáznamu. Aby bylo zřejmé, že si MF DNES nevymýšlela a jen citovala to, co říkali mecenáši uvádění v účetnictví SPOZ.

Miloš Zeman i tak v předvolebních diskusích neustále opakoval, že jde o ukázku nečisté kampaně německého listu.

„Když teď MFD tvrdila, že z roku 2010 máme černé sponzory, tak se tito černí sponzoři přihlásili místopřísežným prohlášením a uvedli, že nám tyto peníze skutečně dali. Takže MFD lhala,“ řekl Zeman 4. prosince 2012 v prezidentském speciálu na ČT 24. Podobná vyjádření o lživé kampani pak poskytoval i v několika dalších předvolebních debatách.

* * *

Sýkorová mi později sdělila, že původní vyjádření pro MF DNES, že nesponzorovala SPOZ, bylo jen nedorozumění. A uvedla, že suma 50 tisíc na dar pro stranu jí zbyla z prodeje domu, který kdysi vlastnila. „V tom je celá ta pointa,“ řekla.

Na tenhle argument s prodejem domu jsem při prověřování jejího finančního zázemí přišel, ale bylo zjevné, že peníze, které z prodeje domu utržila, použila vzápětí do zakoupení bytu v Brně.

„Z čeho jste tedy financovala nákup svého brněnského bytu?“ položil jsem jí dotaz.

„Nějaké peníze mi zbyly. Nebyly všechny utraceny,“ odpověděla.

Zajímavé bylo, že o údajných úsporách z prodeje domu nebyla u brněnského soudu v roce 2010 ani zmínka. „Mimo výživné od otce a svůj plat nemám další příjem. Finančně mi musí vypomáhat má matka, která je v důchodu,“ řekla Sýkorová v srpnu 2010 u soudního líčení o výši výživného. Tedy jen čtyři měsíce poté, co „darovala“ Zemanovi 50 tisíc. Buď tehdy neříkala u soudu vše, nebo mlžila teď kvůli politice.

* * *

Tak jsem se opět pustil do pátrání. Chtěl jsem zjistit, zda dárci skutečně nebyli jen fiktivní. Nejlépe to šlo prokázat v případu Aleny Sýkorové. Darovat 50 tisíc korun politické straně si nemohla dovolit. Navíc v jejím případě platí přísnější pravidlo veřejného zájmu, tedy uplatnění principu, že musí snést větší zásah do soukromí, neboť byla sama političkou, byť ve velmi okrajové roli.

V roce 2010 byla členkou strany SPOZ, kandidovala za ně do voleb a byla také mluvčí SPOZ pro Jihomoravský kraj a moderátorkou několika předvolebních akcí. Všichni ostatní z podezřelého seznamu sponzorů byli důchodci, kteří se v politice přímo neangažovali.

I tak je dobré říct, že toto zkoumání by nemělo svádět k závěru, že hlavním viníkem podivného sponzoringu je Alena Sýkorová. Strůjci podvodu stáli v čele strany SPOZ. Sýkorová byla zpočátku jen oběť. Až pak se stala aktivní součástí zahlazování politického podvodu.

* * *

Alena Sýkorová se narodila v březnu 1977. Za svobodna se jmenovala Nekudová. Vystudovala Filozofickou fakultu Univerzity Palackého v Olomouci, obor filologie−historie a pak žurnalistika. Do roku 2004 pracovala v brněnském studiu České televize. Pak se provdala a v roce 2005 odešla na mateřskou dovolenou. V roce 2007 se rozvedla a stala se samoživitelkou.

Její finanční situace nebyla dobrá, což sama na veřejnosti přiznala, když se ocitla v roce 2010 v soutěži o nejšarmantnější ženu Česka.

Její rozpočet byl opravdu napjatý. Šlo to vyčíst ze soudních spisů. Sýkorová se totiž přela se svou babičkou a se svým otcem o rodinný dům ve Žďáru nad Sázavou a poté vedla soudní spor se svým manželem Radkem Sýkorou o výši alimentů. Tady všude za sebou Sýkorová nechala „stopy“, z nichž se dalo při pátrání vycházet.

Aby to bylo přehledné, rozdělil jsem své snažení na několik okruhů.

* * *

Otázka číslo jedna zněla: Zdědila Sýkorová nějaký velký majetek? Jak na tom vlastně byla v minulosti?

Když bylo Aleně Sýkorové jedenáct let, což bylo v roce 1988, převedla na ni rodina vlastnictví domu ve Žďáru nad Sázavou. Jedinou podmínkou darovací smlouvy bylo, že v domě musí nechat Alena Sýkorová dožít svou babičku Terezii Nekudovou. Jenže v roce 2004 se rodiče Sýkorové rozvedli. Alena Sýkorová chtěla po rozvodu svých rodičů dům prodat a ze získaných peněz koupit byt v Brně, kde by s ní bydlela po rozvodu i její matka.

Jenže otec Josef Nekuda, který v domě bydlel a staral se o svou nemohoucí matku Terezii Nekudovou, namítal, že Alena Sýkorová neplní podmínky darovací smlouvy, a chtěl ji zrušit.

Soudní při o dům nakonec Alena Sýkorová v roce 2006 vyhrála a velmi tvrdě žádala svou babičku o doplacení soudních výloh.

„Milá babičko, upozorňuji tě, že mi stále dlužíš peníze. Krajský soud v Brně rozhodl, že mi máš zaplatit 15 tisíc 306 korun a 50 haléřů. Ty jsi tak ale neučinila. Stále mi dlužíš 5 tisíc 706 korun a 50 haléřů. Respektive o těch padesát haléřů nestojím. Prosím tě, abys mi zbylou částku zaplatila, nebo částku na tobě nechám vymoci soudním exekutorem. Nezapomeň, že jsem na mateřské dovolené a můj měsíční příjem je mnohem nižší než tvůj důchod,“ napsala v roce 2006 Alena Sýkorová.

Aby tedy otec Josef Nekuda dům uhájil pro sebe a pro nemocnou matku, rozhodl se dceru vyplatit – za dům, který dceři darovali, jí zaplatil 1,5 milionu korun.

Tyto peníze pak Sýkorová investovala právě do nákupu čtyřpokojového bytu v Brně. Ale protože byl byt dražší, řešila to ještě další půjčkou. Žádné peníze jí tedy – jak tvrdila – zbýt nemohly.

* * *

Otázka číslo dvě: Jaké měla Alena Sýkorová příjmy, když si o pár let později dovolila darovat padesát tisíc korun kampani Miloše Zemana?

V roce 2007, kdy se Sýkorová rozvedla, vykazovala své příjmy ve výši 7 582 korun měsíčně. Později, když v roce 2008 nastoupila do zaměstnání jako učitelka gymnázia v Brně, dosahovala příjmů 16 626 korun. V roce 2009 se její průměrný měsíční čistý plat pohyboval kolem 14 250 korun. A po roce 2010, kdy změnila zaměstnání, brala 15 750 korun.

Všechny tyto údaje jsem čerpal z předložených údajů u brněnského soudu, který řešil výživné na nezletilou dceru. Exmanžel tehdy na dítě platil dva tisíce korun. Jiné příjmy Sýkorová soudu neuváděla.

V posledních pěti letech před darem si tedy průměrně vydělávala 14 tisíc korun měsíčně. K tomu dostávala dva tisíce jako alimenty. A pokud k příjmům Sýkorové přičteme ještě finanční vypomáhání matky (dejme tomu čtyři až šest tisíc), která s nimi bydlela a která je ve starobním důchodu, vychází nám v průměru příjmy celé rodiny na něco málo přes 20 tisíc korun měsíčně.

* * *

Otázka číslo tři: Jaké měla Sýkorová výdaje?

Podle údajů, které Sýkorová předala soudu, dávala za bydlení měsíčně 6 500 korun a splácela hypotéku ve výši 3 750 korun měsíčně. Tedy víc než polovina příjmů padla na bydlení. Tříčlenné rodině tak zbylo na živobytí kolem deseti tisíc korun. Což je vzhledem k zvyšujícím se cenám potravin a oblečení mezní částka.

Vzhledem k tomu, že Alena Sýkorová žádala exmanžela ještě o mimořádné příplatky na další výdaje dcery (školkovné, kroužky, brýle atd.), v průměru tři tisíce korun, bylo zřejmé, že Sýkorová neměla peněz nazbyt.

* * *

Otázka číslo čtyři: Mohla si Alena Sýkorová dovolit darovat 50 tisíc straně Miloše Zemana?

Mohla. Ale musela by na dar šetřit několik let. A ukrajovat už beztak napjatý rozpočet rodiny.

Jen pro představu: Alena Sýkorová takhle „investovala“ sumu, kterou mohla využít na zaplacení třinácti splátek hypotéky.

Otázka číslo pět: Nezapadá tento případ do klasického schématu černých darů?

Kdybyste mě viděli při psaní těchto řádek, tak při nich souhlasně kývu hlavou nahoru a dolů.

* * *

Během volební kampaně Miloše Zemana byly utraceny desítky milionů korun. Takže padesát tisíc byla jen kapka v moři. Ale šlo o princip. Lhát se nemá. Zejména ne, když člověk usiluje o úřad prezidenta, na jehož vlajce je od roku 1920 historické heslo Pravda vítězí.

Za „problém Sýkorová“ a za řadu dalších černých duší byl přitom zodpovědný Miloš Zeman, kterému vůbec nevadilo, jaké peníze mu do strany tečou. A i když byl Zeman na podezření z netransparentnosti upozorněn, choval se stále arogantně. Sýkorovou a také několik důchodců z Tišnovska považoval zjevně za filantropy. „Budete se divit, ale někteří moji příznivci jsou skutečně nadšení lidé,“ smál se Zeman později.

* * *

O rok později sbíral novinář Jiří Pšenička informace do své chystané reportáže o spolupracovnících Miloše Zemana. A když se snažil získat údaje o skutečných aktivitách Martina Nejedlého, narazil na stejný problém, který jsem v roce 2012 popisoval.

Pšenička mluvil s několika zdroji ze strany SPOZ a jeden z členů této strany pod podmínkou, že nebude jeho jméno uvedeno v médiích, řekl, že „ve straně funguje černé financování“.

„Martin Nejedlý vydal příkaz, aby bylo šest milionů korun v hotovosti, vyskládaných v kabele, rozneseno k fiktivním sponzorům. Ty peníze se rozdaly spřáteleným lidem, u nichž nehrozí, že by o tom někde mluvili,“ napsal Pšenička 25. října 2013 v tabletovém týdeníku Dotyk.

„Ti lidé dostali na ruku hotovost a ze svých vlastních účtů pak poslali straně peníze. Výhodou pro ně samotné je, že na to mají sponzorskou smlouvu a mohou si to následně odečíst z daní,“ sdělil reportérovi – jak Dotyk napsal – „v jedné pražské restauraci velmi dobře informovaný člen SPOZ, blízký nejvyššímu vedení.“

Týdeník Dotyk chtěl tehdy od Nejedlého vyjádření, zda se v partaji někdy využívalo fiktivních sponzorů. Nejedlý tyto a další otázky dlouho ignoroval. Až po několikerých urgencích poslal Pšeničkovi krátkou SMS: „Dovolte mi, abych na podobná tvrzení nereagoval. Považuji je za smyšlená, nepravdivá a účelově podsunutá jako součást předvolebního boje.“

* * *

Ale vraťme se ještě do konce roku 2012. Tehdy jsem si položil otázku: Co jsme svým pátráním dokázali?

Přišli jsme vlastní cestou, aniž nám to našeptával někdo z konkurenční politické partaje, na to, že financování Zemanovy kampaně nebylo transparentní a že bylo postaveno na tajném financování s použitím černých duší.

Dokázali jsme, že vedení Zemanovy strany to krylo a pak o tom mlžilo. A že – velmi pravděpodobně – nutilo některé černé duše, aby pak křivě svědčily prostřednictvím čestných prohlášení.

Přišli jsme na indicii, která nás dovedla ke stavební firmě Mertastav. Ale chyběl nám motiv, proč zrovna tato firma rozpouštěla miliony korun na financování Zemanovy kampaně. Navíc zjevně nebyla jediná.

Nepřišli jsme tedy na to, z jakých zdrojů pocházely tyto peníze, které se pak rozepsaly na menší částky a připsaly ke jménům úplně jiných osob.

„Časem možná narazím na další stopu, která mě dovede k cíli,“ říkal jsem si tehdy. Ale popravdě – příliš jsem tomu nevěřil…

* * *

Krátce po sponzorské aféře a ostré výměně názorů na tiskovce SPOZ mi zavolal zdroj. Žádný tajuplný nosič informací. Jen takový věrný příznivec mé práce, kterému se investigativní novinařina líbila, přestože se pohyboval na druhé straně barikády – tedy na straně politiky a lobbingu.

Říkal mi, že jsem zase mnoha lidem hnul žlučí a že jim zřejmě hoří koudel u zadku. „Mají strach, aby se neprovalilo ještě něco daleko závažnějšího. Obávají se, aby jejich plán se Zemanem nakonec neztroskotal,“ řekl mi můj kontakt.

„Jaký plán?“ ptám se ho.

„Jsi naivní? Vždyť se to tady celou dobu hraje na výměnu: Zeman za Klause. Když jim to nevyjde, budou děsně naštvaný,“ odpověděl zdroj, který měl dobré vztahy i s některými lidmi z prostředí kolem Zemana.

„Kdo to tu hraje? Koho tím máš na mysli?“ zeptal jsem se.

„To si spočítej sám,“ řekl krátce lobbista.

„Zeman? Šlouf? Mynář? Nejedlý?“ vyjmenovával jsem známé figury, jež měly v prezidentském klání velké osobní ambice.

„Ti také, samozřejmě…,“ řekl zdroj.

„A kdo ještě?“

„Se podívej, kdo byl zvolený v Rusku. A jaká je mezinárodní situace. Od toho se pak odvíjí vše ostatní. Nic se neděje jen tak. Všechno má své důvody,“ řekl mi muž, který znal poměry ve SPOZ velmi dobře a který se v minulosti pohyboval také v diplomatických kruzích.

* * *

V květnu 2012 se po malé formální přestávce vrátil do prezidentského úřadu v Rusku Vladimir Putin, někdejší důstojník sovětské tajné služby KGB. Muž, který nechtěl připustit, aby se svět západní demokracie přibližoval k jeho hranicím.

Putin považoval rozpad Sovětského svazu za největší geopolitickou katastrofu a chtěl revidovat řád vzniklý po roce 1989, respektive po roce 1991, kdy se rozpadl Svaz sovětských socialistických republik (SSSR). Snažil se rozmělnit Evropskou unii a alianci NATO, chtěl posílit moc Ruska, aby ho svět bral vážně. A odhodlal se ke zpravodajskému a vojenskému soutěžení se Západem.

Putin věřil, že rozmělní vliv Evropské unie tím, že si bude pěstovat a hýčkat své přátele v zemích střední a východní Evropy. Kreml a oligarchové v jeho okruhu zamýšleli a pak skutečně prosadili, že Rusko bude financovat krajně pravicové populistické strany, vést dezinformační kampaně a nabízet výhodné investiční smlouvy některým vybraným státům EU.

Tohle všechno jsem si během pátrání po sponzorských darech Zemanovy strany vůbec neuvědomoval. Své novinářské pátrání jsem vedl proto, že jsem se chtěl dobrat pravdy. Chtěl jsem vědět, proč má Zemanova strana tak neprůhledný způsob financování a kdo za ním ve skutečnosti stojí. Netušil jsem, že jsem se tím dotkl daleko většího problému a zájmů vlivných osob.

2. část
Šloufalizér –
mazač paměti

Proč mají lidé krátkou paměť? Na co v politice zapomněli? Jak se zrodil fenomén Zemana a Šloufa? A jak daleko je od pózy milého šéfporadce k masce démona na Úřadu vlády?

Historicky první přímá prezidentská volba v roce 2013 mi připomínala tak trochu americký sci-fi film Muži v černém. A to nejen sbírkou některých Marťanů, kteří se o úřad prezidenta ucházeli, ale hlavně hojně používanou metodou na ovlivňování lidí.

Možná si vzpomenete na dva hlavní hrdiny filmu – na agenty „J“ a „K“ v podání herců Willa Smithe a Tommyho Lee Jonese. Ti, aby za svými bojůvkami s mimozemšťany zametli stopy, mažou lidem paměť. Používají k tomu neuralizér, což je stříbrný váleček, z něhož po stisknutí vyjde ohromný záblesk. Agenti mají v té chvíli nasazeny na očích černé brýle, takže je to ochrání. Všem ostatním záblesk vymaže paměť. Takže netuší, co se krátce předtím ve skutečnosti dělo.

Když jsem koncem roku 2012 sledoval předvolební prezidentskou kampaň, přišlo mi, že jeden z hlavních kandidátů na úřad prezidenta, Miloš Zeman, taky sázel na to, kolika lidem se podaří, když ne vymazat, tak alespoň mírně poupravit paměť. Aby si nevzpomněli na nic špatného a zlého z jeho politické kariéry.

Zeman byl aktivní v politice hned po listopadové revoluci 1989. Nejdříve jako poslanec zvolený za Občanské fórum, pak v pozici předsedy ČSSD a v letech 1998 až 2002 se zapsal do historie jako první polistopadový sociálnědemokratický předseda vlády.

A právě v druhé polovině devadesátých let se odehrálo několik afér, v nichž Zeman figuroval nebo za ně zodpovídal. Tato jeho éra byla plná lží a konfrontací, ke slovu se dokonce dostávala i mafie a občas to ve vysoké politice končilo i násilím.

Za Miloše Zemana se v devadesátých letech zavedlo v jeho tehdejší straně ČSSD tajné financování. Nejdříve přímo on jednal v jihoněmeckém Bambergu s cizími podnikateli o možném donátorství. Pak se ukázalo, že on i jeho krajští lídři využívali na cesty za voliči nepřiznaný dar od firmy Chemapol – karty CCS na čerpání benzinu. Až se nakonec ukázalo, že strana měla tajné mecenáše.

Byly mezi nimi firmy spjaté s finančníkem Pavlem Tykačem, ale také panamská firma Beltomate, za níž stáli spolupracovníci podnikatele Andreje Babiše. A nakonec se ukázalo, že nejvíc peněz pumpovala do Zemanovy strany developerská firma ECM, která posílala desítky milionů korun přes podnikatele Ivana Lhotského. Toho se pak v březnu 1999 pokusil někdo zabít jen proto, že o tajném financování věděl. Lhotský jen náhodou přežil průstřel hlavy, ale byl od té doby připoután na invalidní vozík. (Zemřel v roce 2017.)

Za vlády Miloše Zemana došlo navíc – zcela prokazatelně – k propojení organizovaného zločinu přímo s politikou. Když byl Zeman premiérem, stýkal se šéf jeho poradců Miroslav Šlouf přímo na Úřadu vlády s kmotrem podsvětí Františkem Mrázkem.

Pod tlakem důkazů z policejních odposlechů spisu Krakatice zveřejněných v roce 2008 to přiznal sám Šlouf.

V průběhu Zemanovy éry docházelo také k velmi vážným pokusům o likvidaci politické konkurence či nepohodlných policistů. Jeho poradci navrhovali profesně zničit tehdejší nejpopulárnější političku ČSSD Petru Buzkovou. Akce dostala název Olovo. Za jeho éry musel po vykonstruovaném stíhání odejít ředitel protikorupční policie Evžen Šírek, který chtěl vyšetřovat podvody politiků ČSSD. A musel skončit také šéf protimafiánského odboru na ÚOOZ Zdeněk Macháček, který viděl pod prsty ruské mafii a který znal její vazby na některé politiky z ČSSD.

Se Zemanovým týmem je spojen i jeden z největších útoků na svobodu novinářů. Kromě již zmíněného zastrašování a urážení do póvlů a hnoje ze strany premiéra došlo i na snahu dostat některé novináře do vězení. A v roce 2002 přišel pokus o vraždu novinářky Sabiny Slonkové, za což byl později odsouzen někdejší sekretář ministerstva zahraničí Karel Srba, jehož do funkce doporučil Šlouf.

* * *

Objektivně je ale třeba uznat i jistá pozitiva. Zemanova vláda prodala největší tuzemské banky zahraničním peněžním ústavům, což představovalo velkou překážku pro místní oligarchy v dalším drancování polostátních či státních bank. (Že to mělo i své problémy, o tom bude zmínka za chvíli…)

Za jeho vlády vstoupila země do NATO, byť tento zlomový krok připravila předchozí garnitura na čele s prezidentem Václavem Havlem či Alexandrem Vondrou. Přínosné ovšem bylo, že tomu ČSSD nakonec nebránila a nechtěla referendum, které by náš vstup do Aliance mohlo zkomplikovat.

Vláda také postupně připravovala zemi na vstup do EU. Kdyby vládl Václav Klaus, čertví jak by to v roce 2004 dopadlo.

Za své vlády také Zeman přivedl do svého rodného Kolína japonsko-francouzskou automobilku TPCA. A jedna z jeho světlejších chvil v pozici premiéra byla, když po útoku al-Káidy na newyorská dvojčata v roce 2001 řekl, že s teroristy se nevyjednává, ale bojuje.

* * *

Ovšem tolik opěvovaná ekonomická prosperita státu nakonec nepřišla. Kritici označují Zemanův kabinet za vládu nesplněných slibů a promarněných příležitostí.

Zemanova vláda po celé čtyři roky hospodařila se schodkem státního rozpočtu, rozpočet navíc dotovala příjmy z privatizace, když prodala státní podíly v Transgasu, Mostecké uhelné společnosti, České spořitelně, ČSOB, Českých radiokomunikacích či v Komerční bance.

Ekonomický reportér a expert na zákulisí byznysu Miroslav Motejlek později napsal jednoduchý seznam Zemanových problémů z minulosti.

„Co bylo Zemanovou vládou a v době její vlády prošustrováno,“ uvedl Motejlek a pak už jen krátce vyjmenoval několik zásadních momentů z konce devadesátých let a kolem milénia.

Prodej Investiční a Poštovní banky za korunu do rukou ČSOB s nekonečnými zárukami

Nevýhodný prodej 40 procent České pojišťovny

Nevýhodný prodej 46 procent Mostecké uhelné společnosti

Nevýhodný prodej Škody Holding

Totální rezignace na 46 procent v Ostravsko-karvinských dolech

Nevýhodný prodej České spořitelny, Komerční banky a ČSOB bez jakékoli pojistky, že nebudou vysávány svými mateřskými společnostmi v cizině

Nevýhodný prodej plynárenské společnosti Transgas

Blbosti typu akce Čisté ruce (protikorupční boj Zemanovy vlády, který ale nikam nevedl)

Zpackaná privatizace petrochemického gigantu Unipetrol

Tady Motejlek připomněl, že byla zásadní chyba jmenovat do čela státního Unipetrolu ještě před privatizací manažera Pavla Švarce, který patřil ke spolupracovníkům podnikatele Andreje Babiše. Tím se podle Motejlka umožnilo Babišovi, aby Unipetrol roky – ještě před privatizací – zprostředkovaně řídil a vysával.

„A to je jenom, co si takhle od stolu pamatuji,“ uzavřel Motejlek svou poznámku.

Tak tohle všechno se v roce 2012 v předvolební kampani snažil Zeman vymazat z hlav voličů. A používal k tomu démona v zákulisí – Miroslava Šloufa.

* * *

Šlouf stál v roce 2009 u vzniku Strany práv občanů Zemanovci (SPOZ). Sehnal klíčové lidi a sponzory. A rozjel kampaň, která vrátila do hry „starého jezevce z Vysočiny“, jak se Zemanovi říkalo poté, co v roce 2003 opustil po neúspěšné prezidentské volbě vysokou politiku. Zeman se tehdy uchýlil na svou chalupu na Vysočině, kde jedl chleba se sádlem, pil slivovici či becherovku a také podle svých slov čerpal energii objímáním stromů.

Šloufova nová aktivita po roce 2009 měla Zemanovi vydláždit cestu na Hrad. A aby on sám nebyl příliš na očích a nedráždil veřejnost svou kontroverzní minulostí, postavil Šlouf před sebe mladší a nezprofanované tváře. Byli to podnikatel Vratislav Mynář a lobbista Martin Nejedlý. V té době to byly pro veřejnost nuly. Absolutně neznámí lidé, které Šlouf se Zemanem vytáhli nečekaně jako králíky z klobouku.

Strana SPOZ získala pro mediální podporu Zemana řadu osobností z veřejného života: právníka Jana Kříže, boxera Lukáše Konečného či zpěváky Láďu Kerndla a Daniela Hůlku, nebo herečku Jiřinu Bohdalovou. Ti vyjádřili podporu Zemanovi a možná nevědomky tak i čistili hříchy jeho a Šloufovy minulosti.

Tahle směs pak vytvářela obsah neuralizéru na zapomnění. Řekl bych, že šlo o jakýsi imaginární „šloufalizér“.

* * *

Někdejší komunista Šlouf se narodil v roce 1948. Do KSČ vstoupil jako šestadvacetiletý muž v době tuhé normalizace v roce 1974. Byl bossem svazáků, tedy organizace s názvem Socialistický svaz mládeže (SSM), která vychovávala mladé adepty do nomenklaturních kádrů. V roce 1981 se stal „zákonodárcem“ České národní rady. Jako poslanec KSČ a místopředseda ÚV SSM měl tedy významný vliv na formování vnitřní politiky země v době totality.

Šlouf byl zkrátka pohrobek strany, která si prostřednictvím Státní bezpečnosti udržovala v zemi pořádek, a často i násilnou a brutální metodou, tedy zavíráním lidí, kteří měli jiný názor. V padesátých letech takové lidi posílali rovnou na smrt. V době normalizace jim vzali svobodu nebo je donutili emigrovat.

Zdůrazňuji, že nejsem zastáncem kolektivní viny. Ne každý komunista a estébák je zrůda. Napsal jsem třeba knihu o komunistickém špionovi Erwinu van Haarlemovi, který jako nelegál pronikl do Velké Británie. A ocenil jsem (podobně jako komunisty vězněný a později reaktivovaný generál Radovan Procházka), že tento špion byl špičkový profesionál.

Stejně tak nemám rudo před očima, když se setkám s někým, kdo má v životopise členství v KSČ. Ani v případě Šloufa to automaticky neznamenalo, že by měl nějaký cejch zločince.

V roce 2008 jsem s ním pořídil dvoustránkový rozhovor do víkendové přílohy deníku MF DNES. Tehdy jsem Šloufa v novinách představil nejen jako démona zdejší politiky, ale také jako vlivného lobbistu, který má i svou lidskou stránku. Připomněl jsem, že pochází z katolické rodiny a že v mládí psal básně. A také to, že právě „přepral“ rakovinu a že se uzdravuje po úspěšné operaci.

Tehdy jsem si myslel, že ho vážná nemoc změnila k lepšímu. Jenže v září 2012 jsem se utvrdil v tom, že někteří lidé toho prostě nejsou schopni.

* * *

S kolegyní z MF DNES Janou Klímovou jsme tehdy Šloufa navštívili v jeho lobbistické kanceláři ve Školské ulici kousek od Václavského náměstí. Psali jsme o něm a o Zemanovi a potřebovali ho konfrontovat s některými fakty.

Šlouf působil navenek mile. Uměl být vlídný, zasmál se, zavtipkoval. Na otázky, z jakých zdrojů pocházely peníze, které posílal jako dary do strany SPOZ, a tedy i pro prezidentskou kampaň Zemana, nicméně odpovídal docela neurvale: „Neřeknu. Proč bych to dělal? Napište, že to odmítám. Prostě to dělat nebudu. Tečka.“

Kdyby byl Šlouf jen soukromý podnikatel, asi by si mohl opravdu vystačit s tím, co říkal: „Vše řádně daním. Jsem prověřený. Finanční úřad má vše k dispozici.“ Jenže Šlouf byl v roce 2012 předsedou pražské organizace Zemanovy strany SPOZ. Byl to politik strany, která se ucházela o důvěru lidí, a tak by mělo platit, že pokud nedokáže projevit elementární vůli k transparentnosti a ozřejmit zdroje svých sponzorských příspěvků, riskuje důvěru veřejnosti a stane se politicky nedůvěryhodným. Stejně jako se v roce 2005 radikálně změnil ve společnosti názor na někdejšího premiéra za ČSSD Stanislava Grosse. Když neuměl vysvětlit původ části svých úspor ve výši 1,2 milionu korun, které investoval do zakoupení luxusního bytu na pražském Barrandově.

Miloš Zeman se s ním někdy v roce 2002 lidsky i politicky rozešel a velmi rád ho pak kritizoval za to, jak Gross po konci své politické kariéry záhadně zbohatl. Když investoval 20 milionů do akcií energetické firmy Moravia Energo a krátce poté je prodal za 120 milionů korun.

„Pokud by byl přijat zákon o prokázání původu příjmu a majetku, obávám se, že Stanislav Gross by byl spíše v Ruzyni než na Floridě,“ řekl Zeman v roce 2012 na diskusním chatu se čtenáři deníku Blesk.

O Grossovi se tehdy psalo, že kromě jiných investic si pořídil i byt na americké Floridě. Ruzyň je pak okrajová část Prahy, kde sídlí i známé vězení.

Ovšem kdyby byl Zeman objektivní, musel by stejně odsuzovat netransparentnost Miroslava Šloufa a posílat „na Ruzyň“ i jeho – stejně jako Grosse.

(Mimochodem, člověk, který pomohl Grossovi zbohatnout, se jmenuje Pavol Krúpa a je to ten samý Krúpa, který dostal od Miloše Zemana v roce 2018 státní vyznamenání, údajně za boj proti ekonomickým kriminálníkům.)

* * *

Jenže i u Šloufa byla patrná snaha vytěsnit vše negativní. Když nám v září 2012 při rozhovoru vyprávěl, jaké lidi přivedl do současné politiky, připomněl jistého Jaroslava Hlinovského. „Toho jsem poznal už v době, kdy jsem byl starostou Prahy 7,“ řekl Šlouf.

V té chvíli jsem si přestal dělat poznámky. Rychle jsem zapřemýšlel, kde jsem udělal chybu, že si nepamatuji, že by byl Šlouf „starostou“.

„Starosta?“ zeptal jsem se nedůvěřivě. „Jo, vy si o mně nezjišťujete základní informace,“ napomínal mě Šlouf a chtěl přejít k jinému tématu. Ještě jednou jsem si rychle v hlavě prošel vše, co o Šloufovi vím, a namítl jsem: „Ale vy jste nebyl starostou. Starosta je volená funkce, navíc je to výraz, který se vrátil do politického prostředí až po roce 1990. Ale vy jste byl šéfem té Prahy 7 ještě před listopadem 1989. Je tomu tak?“

Šlouf souhlasně kývl.

„Ale v té době se ta funkce jmenovala jinak,“ dodal jsem.

„Ano, byl jsem předsedou Obvodního národního výboru,“ opravil se nakonec Šlouf.

Starosta je demokraticky zvolený politik, zatímco Šlouf byl jen komunistický boss. Předsedou ONV se mohl stát jen ten, kdo byl prověřený a oddaný komunista.

Byla to jen drobnost. Ale přesně vystihovala podstatu vytěsňování nepříjemné minulosti.

A když došlo v debatě na politické oponenty, Šlouf utrousil: „Jo, Andrej Babiš, ten parchant. Tak se podívejte na jeho minulost. Každý, kdo cestoval ven do ciziny, musel být svázaný s StB.“

To, že je miliardář a majitel firmy Agrofert a politické strany ANO 2011 Andrej Babiš prazvláštní a kontroverzní postava současných politických dějin, je jasné. Navíc agent StB s krycím jménem Bureš. Na což Šlouf narážel.

Ale že si tohle dovolil vypustit z úst člověk, který komunistický režim zosobňoval víc než jakýkoli spolupracovník StB? Jen mě to tehdy utvrdilo v tom, že Šloufovi scházela sebereflexe.

A nakonec jiný postřeh.

Když se Šlouf během debaty snažil vysvětlovat dobré úmysly někdejší Zemanovy vlády při privatizaci těžkého strojírenství, vzpomněl si na inspirující myšlenky bývalého místopředsedy federální vlády z devadesátých let Václava Valeše. „To je velký odborník. On je to sice Žid, ale proti tomu já nic nemám. Velmi si ho vážím,“ řekl Šlouf.

Proč měl Šlouf potřebu zdůrazňovat, že je někdo Žid? Byla to absolutní ztráta soudnosti nebo antisemitismus, který přežíval také v komunistických kruzích, či nějaký relikt výchovy zčásti katolické rodiny. Nechápal jsem to.

* * *

Bylo mi z něj smutno. V duchu jsem si říkal, že kdyby neuralizér skutečně existoval, tak bych si ho v tuhle chvíli snad jednou šlehnul, abych na tuhle schůzku zapomněl. Než jsem mu pak podal ruku na rozloučenou, zeptal jsem se ho: „Pokud by se Zeman stal prezidentem, opravdu slibujete, že na Hradě nebudete mít žádnou funkci?“ Šlouf se usmál a odvětil: „Ne. Opravdu o to vůbec nestojím. Jen když mě Miloš pozve na kafe, tak za ním samozřejmě přijdu.“

Až teprve později v kanceláři MF DNES jsem si uvědomil, že jsem mu tuhle otázku nepoložil kvůli věcné podstatě. Otázka byla nadbytečná. Bylo jasné, že duo Zeman−Šlouf bude fungovat i nadále – skrytě, či otevřeně. Stejně jako bylo zřejmé, že odpověď Šloufa byla jen nutná proklamace. Až v redakci jsem si vybavil důvod, který mě k položení poslední otázky dovedl. „Já mu tu otázku položil z naprosté zoufalosti,“ řekl jsem si. Byla to reakce na obavu, že když Zeman volby vyhraje a bude prezidentem, objeví se s ním na Hradě i Miroslav Šlouf.

Seděl jsem u počítače a napsal do něj poznámku, kterou si dodnes pamatuji. Byla to vlastně univerzální rada pro všechny voliče: „Pokud příště uvidíte nebo uslyšíte nějakého kandidáta na prezidenta s kontroverzní minulostí, který vás přesvědčuje, že je nejlepší a nejdůvěryhodnější politik, nasaďte si černé brýle. Budou vám chtít vymýt mozek. A ještě předtím vymazat paměť.“

* * *

Dlouhodobá paměť je podle lékařů relativně pasivní část paměti uchovávaná v nevědomí. Její kapacita je hypoteticky neomezená. Ale ukládá spíše významné zkušenosti, například poznatky nutné k vykonávání nějaké činnosti či poznatky životně důležité.

Vštěpování informace do dlouhodobé paměti trvá přibližně třicet minut a může probíhat buďto bezděčně, nebo záměrně, tedy mechanickým opakováním – memorováním.

Lépe zapamatovatelné jsou smysluplné obsahy a logické celky, což ale může vést ke zkreslování vzpomínek. Při začleňování nových informací se totiž proměňují i stávající znalosti. Lépe se tak pamatují poznatky, které mají citový nádech a které jsou často vybavovány. Takové informace paměť považuje za důležité, a tudíž i nutné k dlouhodobému uchování.

U nedostatečně zařazené informace pak probíhá vytěsnění do nevědomí. Někdy se taková informace v mysli oživí a částečně si ji člověk při nějaké příležitosti vybaví, jindy zapadne jako do černé díry. Zapomínání je vlastně vyhasínání nervového spojení.

Výzkumem zapomínání se zabýval německý psycholog Ebbinghaus. Jeho bádání v oblasti bezesmyslových slabik vedlo k objevu takzvané Ebbinghausovy křivky zapomínání.

Podle ní nejvíce zapomínáme v prvních hodinách po naučení se něčemu, zatímco množství zapomenutého po pěti dnech a po měsíci se liší jen velmi málo.

Obecně platí, že většina lidí si pamatuje 10 procent z toho, co čtou, 20 procent z toho, co slyší, 30 procent z toho, co vidí, 50 procent z toho, co slyší a vidí, 70 procent z toho, co řeknou, 90 procent z toho, co dělají.

Podle psychologa Karla Humhala je možné vytěsnit z paměti nepříjemné události i vědomě. „To není tak výjimečný případ. Když je pro člověka něco hodně nepříjemné, tak si prostě vsugeruje, že to není,“ uvedl Humhal.

Často jsem si při jeho slovech vzpomněl na Miloše Zemana a Andreje Babiše, dvě nejvýraznější postavy soudobé politiky. Právě u nich mi připadalo, jako by si z hlavy vše špatné, co v životě udělali, jednoduše odstranili. Jako by prošli svou vlastní lobotomií a vsugerovali si, že to, co jim novináři připomínají, se prostě nikdy nestalo, nebylo a není.

* * *

Jednou večer jsem zůstal v redakci do pozdních hodin. V kanceláři už nikdo nebyl, a tak jsem měl klid na rešerše. Ty jsou velmi důležitou součástí novinářské práce. Než si nějaké téma rozpracujete, chcete vědět, co se kolem osoby, o kterou vám jde, již psalo. Co je veřejně známé a jaká jsou fakta.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rudý Zeman.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.