Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zdenka Wenzlová Švábeková, 2019

Obálka: © Zuzi Maat

Korektúra: Mgr. Lenka Mondočková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2019, prvé vydanie

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-251-5

ISBN MOBI: 978-80-8197-252-2

Venujem ti túto knihu, iba odkaz krátky,
nájdeš v nej lásku aj utrpenie ženy, matky.

S láskou autorka

Predslov

Naposledy plačem…

Keď na mojom pracovnom stole zazvonil telefón, ani mi nenapadlo, že práve v tejto chvíli cezo mňa prejde ďalší skutočný, takmer až neuveriteľný príbeh.

Príbeh ženy, ktorá pod ťarchou nezvládnuteľných udalostí strácala chuť žiť.

Na stretnutie, ktoré sme si dohodli, prišla pekná, vkusne upravená nevysoká šesťdesiatnička s inteligentným prejavom. Iba jej pohľad prezrádzal akúsi bolesť dokreslenú jemnými vráskami. Keď sme sa usadili za kaviarenským stolom, všimla som si, že sa jej chvejú ruky. Keď prehovorila, jej slová mi zneli ako posledná spoveď pred popravou.

Ešte nikdy som nevidela v človeku toľko pokory a zmierenia sa so životom. Posledné slová, ktoré som od tejto ženy na našom treťom stretnutí počula, zneli: „Naposledy plačem.“

Tieto slová mi rezonovali v hlave a neustále ma nútili sa nimi zaoberať. Dlho som v sebe lúštila hádanku, čo tým chcela povedať. Začala som písať prvé riadky tohto príbehu a len tak mi napadlo, že knihu pomenujem podľa týchto dvoch silných slov.

Napriek tomu som ich pravý význam pochopila až v deň, keď mi poštár doručil obálku.

Odosielateľ: Jana Zacharová Pavlasová.

Zvedavo som ju otvorila a začala čítať list od ženy, ktorá ma medzičasom oslovila telefonicky a už v tom čase presne vedela, čo chce.

Kapitola I.
Slnko v tieni

Boli prázdniny a slnečné počasie sľubovalo zážitky pri vode s kamarátkou Vierkou. V ten deň som nebola vo svojej koži, možno aj preto som zaspala. Rýchlo som však na seba navliekla plavky, oblečenie, zbalila vak s dekou a uterákom. Pri dverách som si uvedomila, že mi chýba kniha. Bez knihy sa nejdem slniť ani na záhradu. Rýchlo som po nej čiahla a vložila ju do vaku. Keď som vošla do kuchyne, mama už sedela za šijacím strojom a šila zákazníčke šaty. Letmo na mňa pozrela. „Najedz sa, než odídeš.“

Nahla som sa k nej a pobozkala ju na vlasy. „Nie som hladná, mami, už meškám, Vierka na mňa čaká. Na kúpku si niečo kúpim. Idem, pá.“

„Daj si na seba pozor, srdiečko, slnko je zradné.“

„Neboj sa, mami, som veľká, viem sa o seba postarať,“ odpovedala som a už ma nebolo.

Vierka, prešľapujúc z nohy na nohu, ma netrpezlivo čakala na konci našej ulice.

„Meškáš, čo si zaspala? Už som k vám chcela ísť zvoniť.“

„Ako vieš, že som zaspala? Si čarodejnica?“ Snažila som sa vyladiť úsmev. „Akosi sa mi dnes ani nechcelo ísť k vode, je mi čudne. Ale čo s načatým dňom, poďme teda rýchlo,“ popohnala som teraz Vierku ja.

„Pri vode ťa to prejde, to máš z toho, že si rýchlo vstala. Máš desiatu?“

„Nie, mama mi dala peniaze za vysvedčenie, tak si niečo kúpim.“

„Ty sa máš, mne nedajú. Veď vieš, ako to u nás je,“ povzdychla si Vierka, „ale spravila som si lepák a zarobila malinovku.“

Bolo mi jej ľúto, mala chorú mamu a otca alkoholika. Ale ani u nás to nebolo veselé. Chcela som ju povzbudiť. „Vierka, myslíš, že u nás je to iné? Keby nie mamy, že šije a dostane peniaze, často by sme nemali nič, otec všetko prehrá a prepije. Vstupné zaplatím ja, neboj, teraz mám a ty si potom môžeš kúpiť zmrzlinu.“

„To vážne? Si tá najlepšia kamarátka na svete,“ zastala a hodila sa mi kolo krku, až ma takmer prevalila. „Nikdy ti to nezabudnem,“ dodala šťastná.

„Neblázni, veď sme kamošky, nezdržuj a poď už.“

Blížiac sa ku kúpalisku, zbadali sme, že si miesto len tak ľahko nenájdeme. Nakoniec to ale dobre dopadlo. Z diaľky na nás mávali spolužiaci Vilo a Maroš. Mali pri sebe voľné miesto, pomerne blízko bazéna.

„Ahojte, čo tak neskoro? Už je to tu plné. Ste zaspali?“ s rehotom sa na nás vyrútil Vilo, kým Maroš sa iba uškŕňal.

Nadýchla som sa a nervózne štekla: „Čo všetci máte s tým zaspaním? Veď máme dva mesiace prázdnin, kam sa ponáhľať?“

„Veď sa nedurdi, dáma, nič také som nepovedal,“ s úsmevom sa ohradil Vilo.

„Možno nie, ale už som ju aj ja tak privítala,“ kajúcne priznala Vierka.

„Poďme do vody, nechcem sa hádať,“ ukončila som tému.

Moja nálada bola mrazivá, zjavne to na mne všetci videli. Nepomohla voda ani zmrzlina, ale ani vtipy, ktorými bol Vilo povestný. Maroš bol akoby bez vlastného názoru, vždy sa prikláňal k silnejším a preberal ich chovanie. Smial sa na veciach, ktorým často ani nerozumel. Napriek rozdielnym povahám sa tí dvaja na škole už od druhého stupňa s počudovaním dopĺňali a kamarátili.

Sedela som na deke a premýšľala nad tým, že som sem dnes ani nemala ísť. Vierka vo vode šantila, akoby sa v nej narodila. Zobrala som si knihu a zahĺbila sa do čítania. Ani to ma neuspokojilo, stále som viac vnímala krik okolo seba, šantenie detí, až ma rozbolela hlava. Boli štyri hodiny popoludní, keď som sa rozhodla, že idem domov. Vierka zostala prekvapená, nechcelo sa jej odísť.

„Nechoď ešte, prosím, veď je tu dobre, zaplatili sme celodenné vstupné,“ namietala.

„Vierka, ty zostaň, ja sa nenahnevám. Máš tu Vila, Maroša aj iných, nebudeš sama. Vážne ma bolí hlava, nie som vo svojej koži, prepáč mi.“

„A nenahneváš sa na mňa, keď zostanem?“

„Vravím ti, že nie. Len mi nie je dobre, mám v žalúdku čudné chvenie a bolí ma hlava. Idem domov, ľahnem si, dozajtra to prejde,“ ubezpečovala som ju a balila si veci.

Vierka sa upokojila, vbehla do vody a ja som si išla svojou cestou. Čím viac som sa približovala k domu, akosi som samovoľne zrýchľovala krok.

Bránka bola otvorená, ale už pri vstupe na dvor som počula mamine zúfalé, ba až strašné výkriky, ktoré vychádzali z domu. Rozbehla som sa a prudko otvorila dvere do kuchyne.

Hrôza ma paralyzovala, nedovolila mi spraviť krok vpred a slová uviazli v hrdle. Nemo som pozerala na otca. Držal v ruke krvavý nôž a kopal do schúleného klbka na zemi, pod ktorým sa vytvárala kaluž krvi. Keď ma zbadal medzi dverami, ako na neho v šoku vypliešťam oči neschopná vydať zo seba hlas, osopil sa na mňa. „Čo tu robíš, kurva?“ Vzápätí sa tackavým krokom a s krvavým nožom v ruke približoval ku mne.

Zrejme to bol pud sebazáchovy, čo ma okamžite prebral zo šoku. Vyletela som z kuchyne ako zmyslov zbavená. Celou cestou z dvora na ulicu, neobzerajúc sa za seba, som kričala: „Pomóc, tato mi zabil mamu, chce zabiť aj mňa, pomóc, pomôžte mi, prosím!“ Šok uvoľnil slzy, pršali mi z očí ako dážď z mraku. Susedia začali zvedavo vybiehať z domov, záhrad aj dvorov.

„Čo sa stalo? Rýchlo hovor,“ chytila ma susedka Luptáková za ruku a ťahala k nim do dvora.

Vytrhla som sa jej z rúk a revala z posledných síl. „Nechajte ma, pomôžte mame! Leží doma na zemi v kaluži krvi. Volajte niekoho. On ju zabil, aj mňa zabije, má nôž.“ Dychčala som a strácala hlas. Zrazu sa okolo mňa zhŕklo veľa ľudí a každý navrhoval niečo iné.

S hrôzou som pozerala k domu, či otec nevybehne von, aby ma zastavil. Okolie zahalilo smrteľné ticho s akousi hrozivou predzvesťou.

„Juro, nestoj tu ako prikovaný, choď pozrieť dnu a volaj príslušníkov,“ zakričala suseda.

Nečakane sa z hlúčika ozval hlas. „Počul som tú ženu volať o pomoc, už som volal Verejnú bezpečnosť, o chvíľu sú tu. Poďme sa tam, chlapi, aspoň traja pozrieť, čo sa vlastne stalo.“ Zbadala som medzi nimi mladého muža, ktorý vedľa nás kúpil dom.

Ktosi ma kŕčovite držal v náručí, nejaká pani zas hladkala po vlasoch, tíšiac môj zúfalý plač. Medzi vzlykmi som zo seba začala útržkovite súkať, čo som doma videla.

Zrazu v dave ľudí, ktorí sa zbehli na ulici, nastal šum. Akoby na mňa všetci na chvíľu zabudli. Ich pozornosť upútali chlapi, ktorí vychádzali z nášho domu. Takmer súčasne bolo počuť hučanie sirén, pri dome zastali dve autá Verejnej bezpečnosti a sanitka.

Priblížila som sa k bránke, cez ktorú dovnútra bežali príslušníci a záchranári. Neďaleko stálo zopár zvedavcov, mňa si nikto nevšímal. Zostala som učupená v kríkoch a triasla sa na celom tele.

Všetko sa to zbehlo veľmi rýchlo. O chvíľku som videla, ako z domu niekoho vynášajú na nosidlách. Bože môj, to je mama, pomyslela som si a vrhla sa s výkrikom k nosidlám. „Mamička!“ Než ma odtrhli, stihla som iba jediný pohľad. Ústa jej prekrývala priesvitná maska.

„Ty si dcéra tej pani?“ spýtal sa príslušník, pevne ma držiac svojimi veľkými rukami.

„Je to moja mamička. Žije?“

„Bola si tam, keď sa to stalo?“ pozeral sa na mňa, akoby mi nechcel povedať pravdu.

„Povedzte mi, žije moja mama?“ nedala som sa odbiť a plačlivo drankala ďalej.

„Mama žije,“ konečne z neho vyšlo. „Tak mi povedz, dievča, ty si videla, čo sa v dome stalo?“

„Prišla som práve domov. Pustíte ma za mamou?“ utierajúc si slzy som sa otočila za nosidlami, ktoré už boli v sanitke.

„Nie, za mamou teraz nemôžeš, je ťažko zranená, musí ísť do nemocnice. Koľko máš rokov?“

„Pätnásť, budem mať. Zatvoríte otca do väzenia?“

„Počkaj tu, niečo musím vybaviť a budeme pokračovať,“ odsunul ma k autu. Obrátil sa k inému mužovi v uniforme a niečo si šepkali. Ten pokrútil hlavou a odišiel do domu.

Stále som pozerala tým smerom a bolo mi čudné, že nevidím otca. Asi ho tam držia a vypočúvajú, pomyslela som si.

„No poď, dievča, nastúp si do auta, tu sa porozprávame, aby nás nikto nerušil,“ postrčil ma príslušník.

Keď som sa usadila vo veľkej dodávke, letmo som cez okno zazrela, ako okolo našej brány dávajú muži v uniformách pásku.

„No, teraz sa porozprávame trošku o tom, čo si videla“ zvedavo prehovoril príslušník.

Vtom sa na dodávke otvorili dvere. „Miro, toho sa nepodarilo oživiť, volal som obhliadajúceho.“ Muž sa vzápätí zarazil, vidiac ma tam sedieť.

„Koho to tu máš?“

„Potom ti poviem, nechaj nás a zatvor dvere,“ nahnevane mu odpovedal príslušník v aute.

Keď sa dvere zatvorili, otočil sa ku mne s otázkou: „Ako sa voláš?“

„Jana,“ odvetila som a triaška mnou začala lomcovať, slzy sa mi tisli do očí.

„Priezviskom?“

„Pavlasová.“

„Bola si v tom čase, keď sa to stalo, doma?“

„Prišla som až potom, mama už ležala na zemi a otec do nej kopal. Išiel na mňa s nožom, a tak som ušla.“

„Vyzeráš rozumne. Neboj sa, otec ti už nič nespraví.“

Telom mi prešiel elektrický prúd, hlavou preblesli slová príslušníka, ktorý povedal, že sa ho nepodarilo oživiť. Do tváre sa mi nahrnula krv, ostatné si nepamätám.

Prebrala som sa v sanitke. Do žily mi pritekala z hadičky tekutina. Vedľa mňa sedela pani v bielom a hladila ma po tvári.

„Už je dobre, dievčatko, ničoho sa neboj. Bol to iba skrat, šok.“

„Kde je mama?“

„V nemocnici. Operujú ju. Uzdraví sa, neboj.“

„Otec?“

Chvíľu si ma premeriavala pohľadom, akoby skúmala, čo mi môže povedať. Naraz sa na sanitke otvorili dvere a v nich stála babka z maminej strany s príslušníkom. „Pani doktorka, toto je babka dievčaťa, môže ísť na chvíľu k nej?“ Doktorka ustúpila a prenechala stoličku babke. „Nech sa páči, ale musím byť tu, prepáčte.“

„Nevadí, pani doktorka, som vám vďačná.“

Keď si ma babka privinula k sebe, pocítila som prúd jej sĺz. „Dievča moje, sirôtka, strašné niečo, len to počuť. Ako sa to mohlo stať?“

„Kde je otec? Je mŕtvy?“ vyslovila som nástojčivo doktorkou nezodpovedanú otázku.

Babka ma pohladila po vlasoch a bolo vidieť, ako ťažko nachádza odpoveď. Očami hľadala pomoc u doktorky, ktorá mlčala. Nakoniec sa po chvíli ticha, pozerajúc pritom na mňa, odhodlala k dvom slovám. „Zabil sa.“

Bolo to čudné. Necítila som nič, ani bolesť, ani strach. Stratila som všetky emócie. Dozvedela som sa všetko a nič. Nikto mi zrejme neodpovie, čo so mnou bude, kam pôjdem, ako budem žiť, či mi nezomrie aj mama.

Ani som si nevšimla, kedy infúzia dotiekla, keď pristúpila lekárka a vybrala zo žily ihlu.

Pomohla mi vstať. „Netočí sa ti hlava?“

„Nie, to je dobré.“

„V tom prípade môžeš ísť s babkou domov.“

Domov? Ale kam domov, kde mám vlastne domov?

Vyšla som von zo sanitky. Náš dom bol obkolesený policajnými páskami, nepretržite strážený mužmi v uniformách a motalo sa tam veľa susedov z okolia. Vtom som zbadala Vierku, ako si drží ruku na ústach, vedľa nej stáli Vilo s Marošom. Už sa asi konečne vykúpali, pomyslela som si. Pristúpila k nám suseda Luptáková a volala nás s babkou k nim, keď tu zrazu z domu vynášali na nosidlách niekoho zakrytého. Ulica v tej chvíli akoby celá zmĺkla.

Všetko, čo sa dialo potom, bol jeden zlý sen, z ktorého mi zostala živá spomienka na matku schúlenú na zemi v kaluži krvi a opitého otca, ktorý do nej kope.

Kľúče od nášho domu odovzdal príslušník babke. V ten deň sme sa tam nedostali. Museli sme počkať až na druhý, keď príslušníci všetko nafotia a spíšu.

Babka sa susede Luptákovej poďakovala za pozvanie a ťahala ma odtiaľ preč. Ako bez vôle som cupitala povedľa nej až k jej domu. Bývala o dve ulice ďalej. Mala veľmi skromný domček, v ktorom žila len so svojím synom Edom. Dedko zomrel nešťastnou náhodou na stavbe pred mnohými rokmi.

Na druhý deň sme sa s babkou vybrali autobusom do nemocnice za mamou. Pustili nás k nej iba na chvíľku, sestra nám povedala, že na tom nie je dobre a nesmieme ani hlasno rozprávať.

Keď sme vstúpili do miestnosti, bola pri vedomí. Ležala na izbe plnej monitorovacích prístrojov, na jeden z nich bola napojená. Na tvári mala modriny, peru rozbitú a opuchnutú. V očiach mala výraz, na ktorý sa nedá zabudnúť a ktorý zo mňa vypudil potlačené emócie v podobe prívalu sĺz. Pristúpila som k nej, utierajúc si slzy do rukáva a tíško povedala: „Mamička moja, nezomieraj mi.“

Neplakala v tom pravom zmysle slova, len z kútikov očí jej stekali slzy a pery šepkali nezrozumiteľné slová. Hladila som ju po vlasoch, ubezpečovala ju, ako veľmi mi chýba a ako veľmi ju ľúbim, že musí žiť, lebo má mňa a nemôžem tu zostať sama. Neviem, či mi rozumela, hoci sa mi snažila niečo povedať, nerozumela som jej zas ja.

Babka sa postavila na druhú stranu postele, hladila mamine ruky a počula som, ako hovorí: „Vydrž, nenechaj to chúďa sirôtku na tomto svete samú.“

Mama zaklipkala očami, z ktorých stále vytekali slzy ako voda z otvoreného kohútika a opäť šepkala niečo nezrozumiteľné. Stískala som jej dlaň, ale spätná väzba nebola žiadna, ruky jej bezvládne ležali pozdĺž tela, akoby ma už nikdy nechceli objať.

„Musíte už odísť, potrebuje pokoj,“ vyrušil nás hlas sestričky.

Pobozkala som mamu a poslušne vyšla z izby. Na chodbe náš čakal lekár. Babka ho pozdravila a spýtala sa, ako je na tom pani Pavlasová.

„Vy ste príbuzná?“

„Áno, som jej matka a toto je jej dcéra,“ odvetila babka a nespustila z neho zrak.

„Pani Pavlasovú k nám priviezli, ako isto viete, v zlom stave. Museli sme rýchlo operovať, mala na tele niekoľko vpichov ostrým predmetom, zasiahnuté boli dôležité orgány, zlomené rebrá a poškodená miecha. Ako sa nám bude zotavovať, to záleží od jej sily a od toho tam hore,“ zdvihol zrak k oblohe. „Keď veríte, modlite sa, viac v tejto chvíli neviem. Každý deň môžete prísť na päť či najviac desať minút. To je odo mňa zatiaľ všetko. Dovidenia.“

Zostali sme stáť na chodbe a mne sa zdalo, že mi práve zobrali dušu na rekonštrukciu. Prvá sa spamätala babka, chytila ma za ruku a povedala: „Poďme, dievča, tu nič nezmôžeme, pomôže iba Boh, počula si lekára. Boh a jej sila.“

Nemala som žiadne veci na oblečenie ani hygienu. Babka nechcela, aby som k nám do domu išla ja. Odviedla ma oproti k pani Luptákovej a vybrala sa tam sama. Po chvíli sa vrátila a bezducho si sadla na stoličku. O mňa sa bála a sama to nezvládla.

„Čo je, Milka?“ priskočila k nej suseda. „Je ti azda niečo? Zle ti je?“ podala jej pohár vody.

Babka sa vydýchala a napila. „Irenka, nemôžem tam ísť, mám strašnú arytmiu, je mi nevoľno. Ako som vošla, na zárubni boli ešte krvavé stopy. Moje srdce to nezvládne. Prosím ťa, zober niekoho a choďte tej malej zobrať veci. Dom je treba vyčistiť.“

„Chápem ťa, Milka. Idem zavolať mladú odvedľa, hádam so mnou pôjde. Veď to je strašné nešťastie pre všetkých,“ pozrela na mňa.

„Čo ti máme vziať, Janka? Povedz si.“

Vetu, ktorú som vyslovila, asi ani jedna nečakala. „Pôjdem po veci sama, nebojím sa, keď tam už on nie je.“

Obe na mňa pozerali s nemým úžasom. „No čo je? Veď som tam doma a raz tam aj tak musím ísť.“

„Dobre, Janka, ale idem s tebou,“ odpovedala suseda, „zoberieš si všetko potrebné, pomôžem ti.“

„Milka, ty tu zostaň, my sme za chvíľku späť. Dievča je mladé, silné, zvládne to.“

Vošli sme do domu a vstúpili do kuchyne. Pred očami sa mi premietol film ako z hororu. Striaslo ma.

„Nepozeraj na nič, poďme, pobalíš si veci,“ ťahala ma suseda za ruku.

Otvorila dvere do izby a tam sa nám naskytol strašný pohľad. Na zárubni bola otlačená malá ruka, asi mamina, a celá izba rozhádzaná až sa zdalo, že tam vystrájalo stádo opíc. Toto zaskočilo aj pani Luptákovú, ktorá sa prežehnala. Sadla som si na posteľ a v mysli mi blúdili záblesky posledných minút zápasu dvoch ľudí, ktorí boli strojcami môjho života.

Z myšlienok ma vyrušil tetin hlas. Okamžite som sa vrátila k prítomnému času, ktorý nič nezmení na tom, čo bolo, čo sa stalo, ale núti nás konať okamžite.

„Janka, balíme, poď.“

„Áno, teta, idem.“ Zdvihla som sa a začala vyberať veci, z ktorých bolo niečo v skrinke a niečo na zemi či na posteli.

„Janka a nevieš, mama nemala nejaké peniažky, čo si odkladala?“

Zamyslela som sa nad vážnosťou otázky. Vlastne áno, mama mi vravela, že keby sa niečo stalo, schováva si peniaze za posteľ pod koberec, aby ich nenašiel otec.

Išla som k posteli a nadvihla koberec pod ňou. Víťazoslávne som stadiaľ vytiahla peniaze. Bolo tam takmer dvetisíc korún.

„Fíha, no tvoja mama je pracovitá a šetrná, veď to o nej všetci vieme, takého gaunera si nezaslúžila. Schovaj ich poriadne a rýchlo bal, aby sme stadeto vypadli.“

S veľkými taškami sme ako zlodeji utekali preč, aby po nás nezostali stopy smrti, ktorá dýchala zo všetkých stien. Poslednýkrát som vrhla pohľad na dom, z ktorého majú od včera hrôzu asi všetci. Zamkla som. Za múrmi som nechala svoje detstvo, hoci neveselé, ale spútané láskou mamičky, ktorá sa mi snažila dať všetko, čo mohla, hoci sama veľmi trpela.

Keď sme sa vrátili k pani Luptákovej, babka driemala na gauči. Až som sa v prvom momente zľakla, že sa jej niečo stalo. „Babi, si v poriadku?“

„Ach, dievčatko moje, áno, som v poriadku, len som si zdriemla, dlho ste boli. Našli ste všetko?“

„Našli sme, dom sa však musí upratať. Ten tam teda spravil revolúciu, než pošiel na onen svet. Takto sa tam Iveta z nemocnice nemôže vrátiť,“ odvetila suseda, neberúc si servítku pred ústa.

„Ale kto, Bože môj, Irenka? Ja to nezvládnem, to dieťa nemôže. Koho zoženieme? Peňazí nieto.“

„Neboj sa, spravíme susedskú brigádu. Chlapi vymaľujú, ženy upracú,“ jednoznačne rozhodla suseda.

„Babi, ja som našla mamine peniaze,“ priznala som sa, ukazujúc jej úlovok. Mamička si ich skrývala pred otcom.

Babka vypleštila oči, akoby zbadala v mojej ruke zlatú guľu.

„To vážne?“

„Aspoň bude na pohreb,“ vzdychla si zrazu smutne.

„Ja ti poviem na pohreb,“ skríkla suseda.

„Predsa tomu gaunerovi, vrahovi a samovrahovi nebudeš platiť pohreb z mozoľov svojej dcéry. Si sa zbláznila? Nič si nevidela, rozumieš? Toto dievča a tvoja dcéra, keď sa z toho dostane, ich budú potrebovať. Jemu nech spraví pohreb, kto chce. Obec alebo ten jeho ožratý brat, čo je neviem kde.“

Obe sme s babkou pozerali na rozguráženú susedu a nevychádzali sme z údivu.

„Máš pravdu, Irenka, veľkú pravdu. Som už nejaká unavená, aj mozog mi starne. A keby sme tie peniaze nechali u teba, pokiaľ nedôjde Ivetka z nemocnice? U teba budú v bezpečí.“

„Prečo u mňa? Ty si jej mama a si aj babka, tak si ich ustráž,“ začudovala sa suseda.

„Nuž, ja mám doma Eda a vieš, aký je. Toho sa práve bojím a Janke ich nemôžem nechať.“

„Ak s tým Janka súhlasí, môžete si ich u mňa odložiť. Veď Ivetka sa isto čo nevidieť vráti. Tak ako, Janka? Súhlasíš s tým, čo navrhla babka?“

„Hm, neviem, keď babka chce, mne je to jedno. Ja chcem len, aby sa mi mamička vrátila domov.“ Nepremýšľala som nad peniazmi, ich význam pre život som si v tej dobe neuvedomovala. Bez mamy som sa v tomto svete cítila stratená, opustená sirota, ako ma nazvala babka.

Mama s babkou nemali dobrý vzťah. Mama jej vyčítala, že je pod vplyvom syna, maminho brata, ktorý ju stále pripravoval o peniaze.

Babka mame predhadzovala otca ožrana, a tak boli vzťahy neustále na hranici zmrazenia.

Babka sa ku mne nechovala zle, ale ani mi nikdy nič nekúpila. Stále nariekala, že nemá peniaze, ako je všetko drahé. Pod ťarchou týchto myšlienok mi napadlo, že je divné, keď babka nechcela peniaze, ktoré mama schovala pred otcom.

„Dobre teda, peniaze zostanú u nás, pokiaľ nepríde Iveta domov z nemocnice,“ povedala suseda dôrazne.

„Babi, nejdeme už domov?“ položila som nesmelo otázku.

Akoby som ju vyrušila v snení, takmer vyskočila z pohovky. „Pravdaže, ideme, musím ešte variť.“

Obrátila sa na susedu. „Irenka, ďakujem ti za všetko, pôjdeme si teda po svojom. Daj mi vedieť, ako to spravíme v tom dome.“

„Samozrejme, neboj sa, Milka, ja to zariadim a dám ti vedieť. Ale Edo by tiež mohol pomôcť. Spýtaj sa ho.“

„Irenka, s ním je to ťažké, teraz začal robiť, ktovie, ako dlho vydrží. Nemôžem mu slovo povedať, hneď na mňa kričí,“ povzdychla si babka.

„Sama si na vine, Milka, načo ho podporuješ, nech sa stará, je dospelý. Veď on by sa mal starať o teba, nie ty o neho. Na starobu ti to naozaj nie je treba,“ nahnevane skonštatovala suseda.

Babka, vychádzajúc z dverí, si len povzdychla. „Ľahko je radiť, iné zažiť. Tak zbohom sa tu maj, Irenka,“ zdvihla tašku a pobrala sa k východu.

„Zbohom, Milka, a ty Janka, príď povedať, ako je s mamou,“ pohladila ma po pleci suseda a vyprevadila nás až na ulicu.

Babka sa mi zdala unavená. Každá sme niesli jednu tašku, ale ona ledva kráčala. Možno toho bolo na ňu za posledné dni priveľa, veď mala takmer sedemdesiat rokov. Chytila som ju popod pazuchu a skúsila som ísť jej tempom.

„Nezoberiem obe tašky ja, babka?“

Vďačne na mňa pozrela a opäť si nahlas povzdychla. „Ja to zvládnem, ty moja sirôtka, máš toho dosť.“

Už mi to začalo prekážať. Akáže som ja sirôtka, veď som mala mamu. Otcova smrť ma šokovala, ale neopúšťal ma hnev, ktorý som voči nemu pociťovala. Takmer mi zabil jediného človeka, ktorý ma mal naozaj rád. Nepremýšľala som nad tým, že ho už nikdy neuvidím. Zostal iba hnev.

Keď sme prišli domov, stálo tam auto strýka Eda. Auto? Taká stará haraburda, že hyzdila aj ulicu, na ktorej parkovala. Pred dverami na lavičke sedel strýko a pil pivo. Keď nás zbadal, postavil sa s úškľabkom jemu vlastným a prehovoril na nás. „Počul som, že máme v rodine o jedného menej. Či o dvoch?“ pozeral na mňa, ako keby tú otázku adresoval mne, čakajúc na odpoveď.

„Dobrý deň,“ pozdravila som a obišla okolo neho do domu. Počula som babku, ako mu vraví: „Nechaj to dievča na pokoji.“

„Nič som nepovedal, mama, čo do mňa vŕtate? Len som sa spýtal.“

Odniesla som tašku do izby a išla babke oproti, zobrať druhú.

To už strýko vchádzal z chodby za babkou do kuchyne a rozhadzoval rukami. „Čo sa to tu vlastne deje? Vie mi to niekto povedať? Hádam sa to dievča nesťahuje sem. Čo nemá domov?“ pozeral raz na mňa, raz na babku.

Mama ma učila, že sa medzi dospelých nemám miešať, oni si to vraj vždy vydiskutujú. Tak som sa nemiešala ani teraz. Zobrala som babke tašku z ruky a išla som do izby.

Nedalo sa nepočuť ich rozhovor, ktorý bol pomerne hlasný, aspoň zo strany strýka.

Babka mu vysvetľovala, že do domu nemôžem ísť, lebo je tam všetko hore nohami a mama je v nemocnici. Strýko oponoval. „Tak sa nasťahujeme do domu k nej. Dáme to tam do poriadku, je tam viac miesta ako tu.“

„Nemôžeme, Edo. Bez jej súhlasu nie a ona je ešte neschopná chápať a dať súhlas.“

„Aký súhlas? Čo to trepete? Tej malej dal kto súhlas, aby sa sem nasťahovala?“

„Edo, ja som jej dala súhlas, je to môj dom. Prestaň už, som unavená. Musím kadečo riešiť, pohreb, nemocnicu, nechaj to už tak,“ bolo počuť babkin dôrazný hlas, ktorým chcela ukončiť debatu. Vtom sa ozval strýkov škodoradostný smiech.

„Ha, ha, ha, zabudli ste? Dom je napísaný na mňa, vy tu len s mojím dovolením môžete bývať. Mňa sa budete pýtať, či s tým súhlasím. A ja nesúhlasím!“

Zrazu zostalo ticho ako v kostole. Zo zvedavosti som nazrela do kuchyne. Babka sedela na stoličke, ruky zložené v lone, bezduchým pohľadom pozerala pred seba.

Strýko stál nad ňou, ale v momente ma zbadal. „Tak dobre, dnes tu môžeš byť a ďalej sa dohodneme.“ Otočil sa a vyšiel von.

Pristúpila som k babke a pohladila ju po hlave. „Babi, nebuď smutná, on to tak možno nemyslel.“

Zdvihla hlavu a pozrela na mňa takými smutnými očami, až som čakala plač. „Nie, sirôtka moja, nemyslel,“ vyšlo jej z úst ticho.

Pomaly vstala. „Prezleč sa, dnes už nikam nepôjdeme. Niečo uvarím, určite si hladná.“

„Som, babi, stačil by mi chlebík s masťou. Pomôžem ti variť, aj mame doma pomáham. Idem sa prezliecť.“

Keď som sa vrátila z izby v kraťasoch, na stole ma čakal chlieb s masťou a pohár mlieka.

„Ďakujem, babi. Ako si vedela, že mám rada mlieko?“ nečakajúc na odpoveď, vrhla som sa k stolu. Až keď som zahryzla do chleba, napadlo mi, že babka tiež ešte nič nejedla.

„Babi, aj ty si niečo narýchlo zober zjesť.“

„Nie, sirôtka, ja nie som hladná. Uvarím polievku a potom sa najem.“

Pozerala som na jej zhrbenú postavu a zdalo sa mi, akoby ťarchu, ktorú mala roky na pleciach, už nevládala uniesť. Bola veľmi krehká, ruky sa jej triasli a jej pohyby po kuchyni boli čoraz pomalšie. Rýchlo som zjedla chlieb, vypila mlieko, aby som jej mohla pomôcť.

„Povedz mi, babi, s čím ti pomôžem?“ dotkla som sa jej ruky, ktorá bola aj napriek horúčave studená ako ľad. „Nie je ti dobre? Si studená. Sadni si a hovor mi, čo mám robiť. Ja uvarím, dobre?“

„Nejako ma ten život unavil, sirôtka moja,“ slová z nej vychádzali čoraz pomalšie.

Sadla si na stoličku a šúchala si ruky. „Daj sem na stôl zemiačiky, očistíme ich a spravíme polievku,“ povedala pomaly, zajakajúc sa.

„Babi, nechceš si ľahnúť? Ja to spravím, zdá sa mi, že si chorá.“

„Nie, poď spravíme to a potom si ľahnem.“

Začala som čistiť zemiaky, keď vošiel do domu strýko Edo. „Čo je na jedenie?“

„Varíme,“ odpovedala som. „Babka je chorá, nevládze.“

„Čo vám je mama?“ spýtavo na ňu hľadel.

„Nič,“ potichu z nej vyšlo.

„Keď na to pozerám, tak skoro jesť nebudeme. Choďte si ľahnúť, ja to s mladou uvarím,“ zobral jej z ruky nôž a začal čistiť zemiaky.

Babka zostala nepohnute sedieť ďalej a iba na nás bezducho pozerala. Nezdala sa mi, akoby sa z nej vytrácal život.

Dočistili sme zemiaky, strýko ich umyl a dal variť. Pôsobil na mňa, že variť vie, nič sa babky nepýtal.

„Babi, poď si ľahnúť,“ chytila som ju pod pazuchu. „My to so strýkom spravíme a prinesieme ti polievku.“ Vstávala a pomalými krokmi, držiac ju, sme vošli do izby. Posadila som ju na posteľ, vyzula a poľahla ju. Stále bola studená, akoby jej bola zima, tak som ju zakryla perinou.

„Lež, babi, oddýchni si. Vyzlečieš sa, keď sa naješ. Ja idem pomôcť strýkovi.“

Pozrela na mňa a privrela oči. Nechala som ju tak, asi jej už nebolo do reči.

Strýko dovaril na variči polievku, mne kázal umyť riad. Na stôl položil tri taniere a keď naberal, zakričal: „Mama, poďte jesť.“

Odpoveďou mu bolo ticho. Vošiel do izby. „Čo mám poslať telegram?“

„Ja jej odnesiem, asi nevládze vstať, je chorá,“ pristúpila som k posteli. Babka mala otvorené oči, ale mlčala, iba pohybovala perami, akoby chcela niečo povedať.

„Počkaj, posadíme ju,“ ozval sa strýko a podvihol ju na posteli.

„Babi, dám ti polievku, je dobrá, zohreje ťa,“ pokúšala som sa jej vložiť do úst lyžicu. Neprehltla, všetko jej vytieklo von. Nechápala som. Zrazu strýko skríkol: „Boha, ona má porážku! Idem volať sanitku!“ Rozbehol sa von.

Pozerala som na babku a nerozumela tomu. Oči mala otvorené, pery sa jej pohybovali, ale nič z nich nevyšlo.

„Babi, povedz mi niečo,“ zúfalo som ju prosila a slzy ako hrachy mi stekali po tvári. Toto nie, Bože môj, neber mi ju, kde sa podejem?

„Poď, vstaň, babi, skúsime to spolu.“ Odhrnula som perinu a tam ma čakal ďalší šok. Pod perinou bolo všetko mokré, akoby sa pocikala. Vlastne áno, ona sa pocikala. Stála som tam a myslela si, že zošaliem. Bola živá, ale akoby mŕtva a ja som nemohla nič spraviť. Vtom som počula buchnúť dvere a do izby ako víchor vrazil strýko.

„Ide sem sanitka,“ oznámil mi jedným dychom. Keď zazrel mláku okolo babky, zahrešil tak hlasno, až som sa prikrčila.

„Doboha, ešte sa aj pošťala?“ Otočil sa ku mne a zreval: „Čo tu stojíš ako soľný stĺp, odnes tú polievku preč. Tú už dnes jesť určite nebude.“

Rýchlo som zobrala tanier a odniesla ho do kuchyne. Otočila som sa k dverám izby a počula, ako strýko vraví babke.

„To ste mi spravili naschvál, mama, že? Ešte aj fagana na krku, ale ja už mám plán, rýchlo spravím poriadky.“

Otočil sa a zazrel ma. „Čo tu čumíš ako teľa? Prac sa čakať von sanitku. Všetko je to kvôli tebe,“ rozmáchol sa rukou, akoby ma chcel udrieť.

Rýchlo som vybehla von. Práve včas, lebo sanitka už zastavovala pri bráne. Vybehli z nej dvaja chlapi v bielych plášťoch aj jedna žena, asi doktorka.

Ukázala som im rukou, kam majú ísť a nasledovala ich. Pri dverách sa ku mne pani v bielom plášti otočila, vraviac mi: „Zostaň radšej vonku.“ Zatvorila mi dvere pred nosom, a tak som si mlčky sadla na schody. Srdce mi búšilo ako zvon, v duchu som prosila Boha, aby babku ušetril.

Po chvíľke z izby vybehli dvaja chlapi a utekali k sanitke. V okamihu vybrali nosidlá a utekali naspäť do domu.

Keď sa dvere opäť otvorili, na nosidlách ležala babka a na tvári mala podobnú masku, ako mala mama. Hadičky, na ktoré bola napojená, mi naháňali hrôzu. Rozbehla som k sanitke a začula, ako cez vysielačku hlásia, že vezú mozgovú príhodu.

Až vtedy som pochopila, že babka sa už nemusí nikdy vrátiť. Toto zistenie mi vohnalo do žalúdka triašku, ktorá mi rozochvela celé telo. Mala som pocit, že zamdliem. Zrazu som za sebou počula zrevať: „Poďme do domu, čo tu strašíš?!“

V kuchyni nás na stole čakala zemiaková polievka, ktorú strýko naložil do tanierov ešte predtým, než zavolal sanitku.

„Je studená, dám ju prihriať,“ skonštatoval a vylial ju späť do hrnca. Žalúdok som mala stiahnutý, na jedlo ani pomyslenia. Jeho správanie jasne naznačovalo, že neznesie žiaden odpor. Polievka mi chutila. Nie síce ako mamina, ale dala sa zjesť.

„Je skoro desať hodín, treba dať do poriadku posteľ. Poď,“ postavil sa zo stoličky a zamieril do spálne. Kráčajúc za ním som videla, ako všetko hádže na zem. Babka mala v spálni manželskú posteľ a jeden gauč. Len strana, kde predtým ležala, bola celá mokrá a páchla po moči.

„Nič s tým nespravím, to je na vyhodenie,“ skonštatoval, držiac v ruke matrac. Jeho chudá vysoká postava na mňa zapôsobila akosi zhrbene. Možno to bolo pod ťarchou zodpovednosti, ktorú zrazu mal. „Idem to vyhodiť. Budeš spať na tej druhej strane, gauč je môj.“ Vyšiel von s matracom aj perinou. Cítila som úzkosť, bolo mi do revu, obzerala som sa okolo seba a pripadala si ako votrelec v cudzom svete. Nič z toho, čo bolo okolo mňa, mi nebolo blízke. Popravde, izba neoplývala veľkým poriadkom, všade bolo rozložené oblečenie, na babkinom nočnom stolíku stálo veľa liekov a prach. Iba posteľ, na ktorej som predtým spala, bola v poriadku.

K babke som veľmi nechodievala, otec si to neprial. Teraz som tu a neviem, čo si počať.

„Čo tu stojíš ako bezprizorná? Hýb sa,“ vyrušil ma strýkov hlas. „Zober lavór, plachtu s návlekom namoč do vody a odnes von. Zajtra to vyperiem. Trochu tu uprac, ja idem dať do poriadku kuchyňu.“

Keď vyšiel z izby, prepadlo ma zúfalstvo a strach. Staré veľké skrine akoby na mňa ešte privalili svoju ťarchu. Myšlienky, ktoré mi napadali, neveštili dobrú budúcnosť. Strýka som takmer nepoznala, nevedela som, čo od neho môžem očakávať. K babke sa údajne správal zle. Ako to bude so mnou? Každá vec, ktorú som brala do rúk, mi pripomenula babku. Bože, ako mohla takto žiť v tomto dome? Všetko pôsobilo chladne a aj napriek svetlu pochmúrne.

Z kuchyne bolo počuť búchanie a strýkove nadávky. Zrazu vošiel do izby, očami ju prebehol a rozčúlene sa na mňa oboril: „Čo tu robíš, doboha, ešte to nemáš?“

„Ja neviem, kam to dať, čím utrieť prach?“ ozvala som sa ticho.

„Na prach sa vyser, čo tam po prachu. Choď sa umyť, ja to spracem, lebo nepôjdeme spať ani o polnoci. Som uťahaný ako pes,“ rozkladal rukami, ako keby riadil premávku.

„Dobre,“ odpovedala som. Zobrala som si z postele nočnú košeľu a išla sa umyť do kúpeľne. V kotle bola len studená voda, no bolo leto a nevadilo mi to. V zime by asi museli pod kotlom zakúriť. My sme mali doma teplú vodu stále.

Slzy som mala na krajíčku, ale snažila som sa ich zadržiavať, aby som strýkovi nedala zámienku na hnev.

Keď som sa vrátila, sedel na gauči, ktorý mal pripravený na spanie a prezeral si nejaké dokumenty. Pozrel sa na mňa a zahundral: „Zalez do postele.“

Nebolo mi to treba zopakovať. Bola som šťastná, že mi už nenadáva a môžem si ľahnúť. Ten deň ma tak veľmi vyčerpal, že hoci v izbe svietilo svetlo, zaspala som ako drevo.

Keď som ráno otvorila oči, izba bola prázdna, gauč rozhádzaný. Bolo vidieť, že tam strýko spal a nedal si námahu spratať perinu.

Cez okno na mňa svietilo slniečko a pripomenulo mi prázdniny. Boli to však smutné a boľavé prázdniny. Okom som zavadila o tašky plné môjho oblečenia. Oblečiem sa, vybalím veci a niekde ich uložím. Ktovie, kedy prídu babka aj mama domov. Nechcela som si pripustiť myšlienku, že by sa viac z nemocnice nevrátili. Vtom ma z úvah vyrušil strýko, ktorý vošiel do izby. „Že sa ti uráčilo vstať, madam.“

„Dobré ráno,“ snažila som sa nevnímať iróniu v jeho hlase.

„Je už osem hodín, madam. Obleč sa, na stole je chleba, v chladničke si niečo nájdi a najedz sa. Moc tu toho nie je. Obsluhovať ťa nebudem, si dosť stará na to, aby si sa obriadila sama. Potom pôjdeme pozrieť do vášho domu a za babkou a tvojou mamou, ako to s nimi je. Kľúče od domu máš, či?“

„Mám,“ odvetila som, ale nechápala, načo tam chce ísť. Chce ma tam hádam nechať? Veď už pred babkou sa vyjadril, že ma tu nechce.

„Dobre,“ razom sa bez ďalšieho vysvetlenia otočil a vyšiel von.

Nahádzala som na seba včerajšie oblečenie, prehodila perinu na posteli, aby sa vetrala. Takto som to videla u mamy. Vošla som do kuchyne. Raňajky nehrozili. Ani doma som ráno nikdy nejedla. Mama sa síce hnevala, ale keď som si brala desiatu, vedela, že ju zjem. Moja mama je úžasná, jej neprítomnosť som cítila v každej minúte.

Spomenula som si na spolužiačku Petru, ktorej mama zomrela, keď bola malá. Všetci spolužiaci na ňu pozerali ako na menejcennú, ale ona to hrdinsky zvládala. Až teraz chápem, aké to je. Som úplne stratená a dezorientovaná. Zrazu sa všetko mení a ja neviem, čo ma čaká zajtra, ako budem žiť. Zahnala som tie chmúrne myšlienky a vyšla na dvor.

Strýko sedel na schodoch a fajčil.

„Už si? Nejako podozrivo rýchlo,“ skonštatoval a postavil sa.

„Chcem ísť za mamou čím skôr.“

„Najprv sa idem pozrieť, ako to u vás vyzerá, potom pôjdeme do nemocnice. Nasadaj, ja zamknem dom,“ ukázal rukou na auto pred bránou.

Keď naštartoval, myslela som si, že sa rozpadne, všetko v ňom hrkotalo a triaslo sa. Strýko Edo sa tváril zachmúrene, akoby mal pri sebe nežiadúcu batožinu, a tak som iba ticho sedela.

Zastavil pred naším domom. Keď sme vystúpili, natiahol ku mne ruku. „Daj kľúče.“

Vytiahla som ich z vrecka a podala mu ich. Vtom sa od susedov ozval hlas pani Luptákovej. „Dobrý deň. Stalo sa niečo, Janka?“

Strýko sa na ňu oboril: „Starajte sa o seba, nič sa nedeje.“ Odomkol bránu.

Ja som sa k susede otočila. „Dobrý deň.“ Viac som si netrúfla a kráčala za strýkom do domu.

„Strýko, ja tam nechcem ísť, je tam krv.“

Pozrel sa na mňa a zašomral: „Dobre, zostaň tu, nikam ale nechoď.“

Zostala som na dvore a strýko vošiel dnu. Od bránky na mňa kývala suseda a volala ma. Prebehla som rýchlo k nej a jedným dychom jej vysypala: „Teta, babka je v nemocnici.“

„Pre Boha živého a čo sa stalo?“ Zopla ruky a zdesene na mňa pozerala.

„Hádali sa so strýkom Edom a zrazu onemela, aj sa pocikala,“ snažila som sa o stručný opis toho, čo sa udialo.

„Bože môj, porážka! To má na svedomí ten gauner Edo. Necítila sa dobre už ani poobede, ale on jej určite pridal.“

Zrazu akoby sa spamätala a spýtala sa: „Janka, a o peniazoch Edo vie?“

„Nie, teta, nevie.“

„Ani mu nepovedz, lebo ich prepije a nebudeš nič mať. Ktovie, ako toto všetko dopadne. Peniaze sa ti u nás nestratia.“

„Ja viem, teta, nepoviem mu nič. Musím ísť, lebo keď zbadá, že sa s vami rozprávam, bude zúriť.“

Zbytočne som sa bála, ešte dlho som čakala na schodoch, kým sa dvere otvorili.

„Poď sem,“ zavelil strýko, stojac na prahu domu. „Musíš mi pomôcť, poď.“

Nechcelo sa mi, ale jeho nekompromisný postoj nenaznačoval, že by som mohla zjednávať. Vošla som dnu.

„Povedz, kde skrývala mama pred otcom peniaze?“

Ahá, to je tá pomoc, peniaze ho zaujímajú, pomyslela som si. Naoko som sa zatvárila prekvapene.

„Neviem o tom, že by mama skrývala peniaze. Vravievala, že otec všetko prepije a nemáme ani na chlieb.“

„Netáraj! Šila, mala, veď každý deň jej niekto platil,“ nedal sa odbiť.

„Strýko Edo, ja vážne neviem. Keď som tu bola s babkou, na stole bola prázdna peňaženka a babka ju odložila do skrine.“

„Nič tam nie je. Áno, prázdna peňaženka, ale mama musela mať peniaze, popremýšľaj, skús hľadať.“

Poobzerala som sa okolo seba, aby som mu naznačila, že mám záujem robiť, o čo ma žiada. Suseda mala naozaj pravdu, zaujímali ho iba peniaze, nič viac.

Keď sme takmer po dvoch hodinách vychádzali z domu, bol od zúrivosti celý červený. Samozrejme, nenašiel nič, len maminu obrúčku schovanú pod uterákmi v krabičke. Nepovažoval za potrebné spýtať sa ma, či môže, jednoducho si ju privlastnil a strčil do vrecka.

Zamkol, kľúč mi ale nedal. Ja som však v chodbe našla otcove kľúče a nenápadne si ich vzala.

Keď sme vychádzali, suseda zo záhrady ironicky zakričala: „Čo ste boli upratovať?“

„Vlez do auta,“ zasyčal na mňa strýko. Otočil sa k susede a odvrkol: „Ten bordel tam neupracú štyria za deň.“

Mal pravdu, lebo pri tom hľadaní tak všetko rozhádzal, že keby to videla mama, zhrozila by sa.

Bol takmer obed, keď sme prišli do nemocnice. Pani vrátnička nás nechcela pustiť, vraj nie sú návštevné hodiny. Strýko ju požiadal, aby zavolala na oddelenie a spojila ho s doktorom.

Na počudovanie sa mu s ním podarilo rozprávať. Argumentami ho presvedčil, aby nám povolil návštevu mamy. Strýko v sebe nezaprel iróniu a zlobu, lebo prechádzajúc dverami vrátnice, vyplazil na vrátničku jazyk ako malý chlapec a dodal: „Vidíš, stará, tie predpisy na mňa neplatia.“

Prišlo mi to aj smiešne, keď som zbadala vrátničkine vyvalené oči. Nebola schopná povedať ani slovko.

Môj strýko pre mňa rozhodne nebol dobrým príkladom. Bol pravý opak svojej sestry, mojej skromnej láskavej mamy.

Vstúpili sme na oddelenie. Na chodbe sme stretli sestričku, ktorá nás upozornila, že doktor povolil návštevu len na päť minút. Vzápätí dodala, že sa s nami potrebuje rozprávať a máme sa za ňou zastaviť v sesterni, keď budeme odchádzať.

Neviem, prečo som si myslela, že na izbe bude babka aj mama. Ležala tam iba mama, na druhej posteli neznáma žena. Celá izba bola nasiaknutá pachom liekov.

Mama mala zatvorené oči, asi spala. Pristúpila som k nej a zobrala jej ruku do svojej. Ešte stále bola napojená na prístroje, ale modriny zružoveli, ani pery už nemala také opuchnuté, hoci stále akoby boli krvavé. Pohladila som ju po tvári, otvorila oči. Opäť jej z kútikov stiekla slza.

„Mamička,“ šepla som.

Pohla perami. Zdalo sa, že niečo šepká, ale nebolo jej rozumieť.

Pozrela som na strýka. Stál meravo konča postele, očividne prekvapený. Zrejme takýto mamin stav nečakal.

Spoza závesu smerom k nám vyšla sestrička. „Mali by ste radšej ísť, ona vás nevníma, je po dvoch operáciách. Pán doktor vám povie viac.“

„Ale veď otvorila oči, aj mi niečo šepkala,“ ozvala som sa, nechtiac to vzdať.

„No poďte, pán doktor vás už čaká, isto vám povie o jej stave viac,“ zopakovala a šupovala nás von.

Nahla som sa nad mamu, pobozkala ju a pošepla: „Mami, ja ešte prídem.“

Vychádzajúc z izby som pohľadom ešte raz zablúdila k posteli. Mama ležala nepohnute, tvár bez zmeny, iba pery sa neustále pohybovali.

Slzy sa mi nezadržateľne kotúľali po lícach. Strýko pôsobil, akoby sa ho nič netýkalo. S meravou tvárou kráčal za sestrou, ktorá nás viedla k doktorovi.

„Dobrý deň, pán Kotas,“ pozdravil doktor. „Nech sa páči, posaďte sa.“

„Vy ste brat pani Pavlasovej, ako ste mi v telefóne povedali, a toto je jej dcéra?“

„Áno, tak, pán doktor. Chceli by sme vedieť, ako na tom je.“

„Nuž, stav, v akom ste ju teraz videli aj vy, neveští nič dobré.“

Ortieľ, ktorý doktor nad mamou vyslovil, sa mi vôbec nepáčil. Počúvala som tie prognózy a ťažoba mi rozochvela žalúdok. Po tvári mi v podobe sĺz stekali potoky nezastaviteľnej beznádeje.

Aj strýko sa zjavne nechcel vyrovnať s tým, čo počul.

„To znamená, že v tomto stave môže zotrvať aj dvadsať rokov? Rozumiem tomu dobre?“

„Je mi to ľúto, niektoré veci sú v tomto ohľade nezvratné, ale čo sa týka vedomia, nedá sa s úplnou istotou predpovedať vývoj. Veľa závisí od jej vnútornej sily. Organizmus niekedy spraví zázrak, ktorému sa aj my, doktori, čudujeme. Momentálne musíme byť trpezliví a čakať. Je priskoro vyslovovať záverečné prognózy,“ odmlčal sa na chvíľu a pokračoval.

„Opakujem, aby ste pochopili. Pani Pavlasová má za sebou dve operácie vnútorných orgánov a stratila veľa krvi. Organizmus sa musí vyrovnať so šokom, ktorý prežila v tých sekundách. Spravíme, čo bude v našich silách, to mi verte. Najhoršie je, že dôsledkom silných úderov a kopancov má zlomené rebrá a porušenú miechu. Miecha je súčasť centrálneho nervového systému a ak dôjde k jej porušeniu, mozog nie je schopný komunikovať s nervami v celom tele. V jej prípade došlo k ochrnutiu.

Pripravte sa na to, že v každom prípade zostane na vozíku. Rehabilitácie tento stav možno neskôr trochu upravia, ale s určitosťou vám to neviem potvrdiť.“

Postavil sa na znak, že sa tento rozhovor končí a podával strýkovi ruku. „Chce to trpezlivosť, pán Kotas. Čas nám zodpovie ďalšie otázky. Prajem vám pekný deň.“

„Ďakujem, pán doktor, nepotešili ste nás, ale čo sa dá robiť, iba čakať,“ strýko vstal a podal doktorovi ruku.

Keď sa doktor otočil ku mne, videla som v jeho pohľade súcit. Jeho ruka spočinula na mojom pleci. „Dievča, neplač, ty mame môžeš pomôcť, len keď budeš silná. Nevzdávaj to, chodievaj za ňou každý deň, prihováraj sa jej, čo i len krátko. Takáto terapia vie robiť zázraky.“

S tými slovami nás vyprevadil k dverám.

Keď sme vyšli z oddelenia, strýko zahrešil: „Doboha, zabudol som sa spýtať, kde leží babka.“

Poobzeral sa a oslovil pani v bielom plášti, ktorá vychádzala z dverí oproti. „Dobrý deň, prosím vás, neviete mi povedať, kde by som našiel pani Kotasovú, moju mamu? Priviezli ju včera večer s podozrením na mozgovú príhodu.“

„Hm, áno, leží o poschodie nižšie, takto dvere oproti,“ ukázala rukou a už jej nebolo. Asi mala naponáhlo, lebo ani neodzdravila. Mama ma učila, že pozdrav je znakom slušnosti. Táto pani nie je slušná, pomyslela som si, siakajúc do premočenej vreckovky.

O poschodie nižšie nás na oddelenie neurológie opäť nechceli pustiť. Aj táto sestrička nám povedala to, čo sme vedeli, že nie sú návštevné hodiny. Strýko hrešil, ale vidiac, že mu to nepomôže, to už takmer vzdal, keď zbadal z dverí vychádzať lekárku.

„Dobrý deň, pani doktorka, leží mi tu mama, priviezli ju včera večer. Neviete mi povedať, čo je s ňou?“

Prekvapilo ma, ako pokorne ju oslovil, ešte pred chvíľou hrešil ako pohan.

„Dobrý deň. Ako sa volá vaša mama?“

„Emília Kotasová, zrejme mala mozgovú príhodu.“

„Pani Kotasovú som prijímala na oddelenie ja. Leží na jednotke intenzívnej starostlivosti. Priviezli ju k nám dosť neskoro. Vyšetrením sme zistili, že išlo o hemoragickú cievnu príhodu, laicky povedané praskla jej cieva a nastalo krvácanie do mozgu.

Momentálne je stabilizovaná. Žiaľ, vzhľadom na jej vek nie je prognóza veľmi dobrá. Môžem vám povoliť päť minút. Ďalšie dni ale dodržujte návštevné hodiny. Dievča nie, nech vás počká.“

„Pani doktorka, to je vnučka, má už štrnásť rokov,“ ohradil sa strýko.

„Povedala som vám, dievča zostane čakať a vy iba na päť minút,“ trvala na svojom doktorka.

„Tak čo, idete?“ otvorila dvere.

„Sadni si tu a počkaj ma,“ zasipel strýko nahnevane, lebo nebolo po jeho.

Dvere sa zatvorili a na mňa sadla tieseň. Myšlienky, preháňajúce sa mi hlavou, ma desili svojou nekompromisnou aktuálnosťou. Život sa zlobou a absurdným skutkom vlastného otca zrazu zmenil, až mnou prechádzala triaška i napriek tomu, že vonku kraľovalo leto a tridsať stupňov.

Prebral ma strýko Edo vychádzajúci z izby. Jeho tvár mi odpoveď nedala, iba na mňa zreval ako na psa. „Poď!“ a uberal sa k výťahu.

Celú cestu k autu bol ticho, ale mňa zvedavosť nutkala prerušiť toto mlčanie. V aute som už nevydržala. „Strýko Edo, ako je s babkou?“

„Na hovno, čo pre teba znamená na dve.“ Mračil sa a zjavne by som z neho v túto chvíľu nič nedostala, preto som sa viac nepýtala.

Nikoho iného nemám, iba jeho. Ak by sa s mamou nebodaj niečo stalo, v dome nemôžem zostať sama.

Mlčal aj cestou domov. Ktovie, čo mu blúdilo hlavou, ale podľa povesti, ktorú mal, zrejme nič dobré. Naša cesta viedla do ich domu. Keď sme vystúpili z auta, našiel strýko v schránke lístok a zahrešil. „Doboha, čo zas chcú? Vraj okamžite,“ skrčil lístok a vopchal ho do vrecka nohavíc.

Odomkol a zavelil: „Zohrej na variči polievku, musím ísť na Národný výbor, prídem hneď a najeme sa.“

Nečakala som dlho. Vrútil sa dnu ako víchor a zasadol k prestretému stolu. Veru, bola som už riadne hladná, čakala som, aby si strýko nabral prvý.

Ten sa nedal núkať, odkrojil si krajec chleba a naložil polievku. Pozerajúc na mňa zhučal: „Čo čakáš? Naber si. Som zúrivý ako tiger. Tí hajzli špinaví chcú, aby som urobil pohreb tomu vrahovi. No to určite, peniaze nikde a vrah bude mať pohreb ako kráľ. Že im to aj napadlo, nech idú za jeho bratom, ožran jeden, ten mu určite spraví pohreb.“

Zlostne vykrikoval medzi sústami jedla. Bolo zjavné, že je nahnevaný na celý svet. Mlčala som. Pri jeho zlosti nebolo radno sa čo i len pohnúť. Očividne potreboval ventil a vôbec ma nešetril.

„Hajzla, vraha by mali zakopať do zeme ako psa, pri plot, nie otravovať ľudí, aby ho pochovali. Alebo, ľudomilovia, nech si ho pochovajú za štátne.“

Pri každej lyžičke polievky, ktorú som vkladala do úst, som sa tak chvela, až mi cvakali zuby. Silným hlasom, ktorým dával do éteru svoju zlosť, mi pripomínal otca, keď doma opitý vyvádzal. Strýko síce opitý nebol, ale jeho agresivita sa dostávala do rozmerov, ktoré mohli ovplyvniť aj môj život.

Po hodnej chvíli jeho hnev ustal a rozhodol sa riešiť veci okolo mňa. Keď som spratala zo stola taniere, zavelil: „Sadni si, musíme sa pozhovárať.“

Sadla som si a s hrôzou očakávala, že svoju zlosť obráti na mňa. Začal presne naopak. Veľmi zmierlivo až milo a ja, neskúsená, som ani zďaleka nepochopila jeho taktiku.

Celú dobu na mňa uprene pozeral, zrejme ani nečakal, že by som nesúhlasila s jeho návrhom.

„Mamu tak skoro doma čakať nemôžeme, to si počula. Aj keď príde, bude sa o ňu treba starať. Stalo sa, čo sa stalo. Život sa tragédiou nekončí. Veci treba riešiť tak, aby bolo všetko na poriadku. Skončia prázdniny, ty pôjdeš do školy. Aby sa mama mohla vrátiť do domu, musíme tam upratať a pripraviť ho. Chápeš to?“ Zjavne očakával odpoveď.

Prikývla som a počúvala ďalej. „Dáme dom do poriadku a ty sa tam vrátiš.“

„Sama?“ až mnou cuklo.

„Samozrejme, že nie sama, ja tam budem s tebou, veď kto by mame pomáhal, postaral sa o ňu, keď ty budeš v škole? Babka je na tom veľmi zle, myslím si, že sa domov už nestihne vrátiť. Doktorka povedala, že rozhodujúce sú prvé tri dni. Počkáme teda a uvidíme, nič iné sa robiť nedá.“

S hrôzou som počúvala, s akou apatiou a ľahostajnosťou rozpráva o svojej mame. Babky mi bolo ľúto, hoci som ju veľmi nepoznala, no mama ju mala rada. Určite by plakala, keby vedela, že babka zomiera. Zrejme mu to vôbec neprekážalo a možno aj vyhovovalo.

„Rozhodol som sa predať tento dom, aj tak už roky patrí mne. Budeme mať peniaze na výdavky. Chápeš, teraz keď nebude z čoho žiť, nemáme na výber.“ Rozkladal rukami, v tvári mal výraz mučeníka a pokračoval: „Ja sa obetujem, dom predám. Tu by sme sa aj tak všetci nepomestili, mama by tu tiež nemala vhodné podmienky. Postaráme sa o ňu spoločne, tak ako sa patrí. Môžem jej do domu zaobstarať rehabilitácie. Keď sú peniaze, všetko sa dá.“

Konečne stíchol. Asi čakal na moju reakciu.

„Ja neviem, strýko, domov pôjdem rada, aj suseda povedala, že nám pomôže upratať.“ Akoby mu strelili facku, vypálil ako blesk.

„Tú klebetnicu mi ani nespomínaj, upraceme sami, nepotrebujem tie klebety okolo.“

„Ale ona aj mame pomáhala, nie je klebetnica,“ pokúšala som sa oponovať.

Moje argumenty mu do plánu asi nezapadali, zostal ticho, po chvíli však povedal: „Dobre, keď bude chcieť pomôcť, nech teda pomôže, avšak keď sa vráti mama, nechcem ju v dome vidieť. Mama bude potrebovať pokoj, žiadne výzvedy, ty sa budeš musieť sústrediť na učenie.“

Bolo mi divné, že strýkovi tak veľmi záleží na mame a na mne. Jeho presvedčivosť ma dostala a ten nápad sa mi začal páčiť. Predstava, že mama bude zas doma, ma upokojila.

„Dobre, teším sa, že pôjdem domov. Kedy?“ zahľadela som sa strýkovi do očí. Mama mi vravievala, že sú zrkadlom duše, ale strýko Edo sa očnému kontaktu prevažne vyhýbal. Oči vyvaľoval, len keď potreboval kohosi presvedčiť alebo sa čudoval.

„Hneď zajtra začneme s poriadkom.“

„Ty, strýko Edo, do roboty nechodíš?“

„Ako môžem ísť do roboty, keď ťa mám na starosti? Vezmem si OČR-ku a potom opatrovnícke. Uvidím ešte, ako to bude.“ Vidiac, že všetko prebehlo podľa jeho predstáv, zdvihol sa zo stoličky a šiel si zobrať z chladničky pivo.

Aj ja som bola smädná. Babka mala na kredenci fľašku so sirupom. Natočila som si vodu a trochu z neho do nej naliala. Toto leto sa mi vôbec nepáčilo. Nevedela som, čo mám robiť, ako sa správať. Vyrušil ma strýko, asi na mne videl neistotu, tak ma posmelil. „Keď chceš, choď do záhrady, sú tam čerešne, alebo sa opaľuj, čítaj si. Dnes už nič robiť nebudeme. Ja možno na zajtra uvarím lečo, aby sme sa nezdržovali, keď máme upratovať.“

„Dobre, prezlečiem sa a pôjdem do záhrady.“ Takýto návrh som vďačne prijala. Prezliekla som sa do plaviek a vyšla von. Mal pravdu. Strom s čerešňami priam nabádal, aby som naň vyliezla. Zhora som sa zahľadela na záhradu aj na dom. Záhradka nemala svojho pána, všade rástla samá burina. Babka asi nevládala a strýko nemal záujem. Iba tri stromy, ktoré tu majestátne stáli, zapôsobili svojou bohatou úrodou. Čerešňa, hruška a jabloň, potom zopár kríkov ríbezlí. Z vtáčej perspektívy pôsobil dom ešte menšie ako v skutočnosti. Mama mi hovorila, že v ňom prežila celé detstvo. Často spomínala na svojho dobrého otca, ktorý zomrel, keď mala sedemnásť a jej brat devätnásť rokov. Mama sa vydala v osemnástich a presťahovala sa k svokre. Doma bol vraj nedýchateľný vzduch. Brat si babku údajne úplne omotal okolo prsta, tá nakoniec prepísala dom na neho. V dome mala právo doživotného bývania. Nikdy by mi nenapadlo, že si na toto mamino rozprávanie spomeniem. A neuplynulo ani veľa času.

Pristihla som sa, ako do seba nervózne, ale s chuťou hádžem čerešne aj s kôstkami a že som už plná ako sud. Celkom mi chutili, lebo polievka na obed ma zasýtila iba na chvíľu.

Zliezla som zo stromu na zem a vbehla do domu. Strýko spal v kuchyni na gauči. Potichu som vkĺzla do izby, uchopila deku, knihu a išla si do záhrady čítať.

Uvelebila som sa na deke a zahĺbila sa do písmeniek. Nedokázala som sa sústrediť, neustále vo mne rezonovali dojmy posledných dní a hodín. Čosi vo mne spôsobovalo revolúciu pocitov a výstražne kričalo. Nevedela som nájsť svoj pokoj, tak veľmi som chcela ísť za mamou, objať ju. Bola blízko, a predsa tak vzdialená. Prázdnotu v srdci zaplavili slzy, v ktorých sa topil mamin obraz.

Hľadela som do prázdna a premietala si spoločné chvíle. Ani vo sne si nepomysliac, že by mohli byť posledné. Nechcela som to pripustiť. „Och Bože, nezober mi mamu, prosím. Ľúbim ju a už budem vždy poslúchať.“

Táto veta mi doryla celé vnútro a spôsobila totálny skrat. Prebral ma strýkov hlas. „Ideš mi pomôcť?“

Strhla som sa, ale vďačná, že moja samohypnóza bola prerušená.

„Áno, strýko, idem,“ zmohla som sa na odpoveď a pozrela na hodinky. Čas ma vrátil späť do reality. Vtedy som si uvedomila, že som v záhrade musela zadriemať. Ale uvedomenie si, že časť mojich myšlienok bol sen, ma upokojilo.

Zobrala som deku a vošla dnu. Strýko Edo čistil cibuľu, na stole boli papriky i rajčiaky.

Premeral si ma od hlavy po päty. „Čo si bola v tieni? Ja som zdriemol, tak mi pomôž, uvaríme to lečo.“

„Áno, len si dám na seba niečo iné,“ vbehla som do izby. Keď som vyšla, všade už rozvoniavala opražená cibuľa.

„To ti trvá, si ale pomocníčka, švihaj. Očisti papriku, umy ju. Ja pokrájam klobásu.“

Lečo sa vydarilo, pozorovala som strýka, ako mu kuchtenie ide od ruky. Mama vravela, že je lenivý. Ktovie, možno sa zmenil, možno mu treba dať šancu, pomyslela som si.

„Lečo necháme na zajtra a na večeru si dáme klobásu, čo povieš? Celkom som vyhladol.“

„Môže byť, aj ja som hladná,“ odpovedala som rýchlo. Skutočne mi už škvŕkalo v bruchu.

Klobáska mi chutila, konečne sa mi žalúdok naplnil.

„Vieš hrať karty?“ prekvapil ma otázkou.

„Nie, mama povedala, že sú to čertove obrázky, lebo otec chodil hrať do krčmy a vždy prehral.“

„Tak Človeče nehnevaj sa?“

„Áno, to viem.“

„Zahráme si?“ vyšiel z izby a po chvíli priniesol hru, ktorú roztiahol po stole.

„Stará všetko schovávala, človek nič nevie nájsť, ešte aj hru zabalila.“

„Možno nechcela, aby sa zašpinila,“ zastala som sa babky.

Neodpovedal. Pustili sme sa do hry. Celkom sa mi darilo a neskôr to bolo na remízu. Bolo desať hodín a strýko zavelil, že sa ide spať, lebo ráno máme robotu.

Opäť studená voda, ale v duši ma hriala nádej, že svitá na lepšie časy.

Brigáda na našom dome začala skoro ráno, nie však tak, ako si strýko predstavoval. My dvaja sme to nemohli zvládnuť. Suseda doobeda nemohla prísť, že to treba naplánovať dopredu, vraj ona musí variť. Susedia naokolo boli v robote, alebo mali iné povinnosti. Strýko nemal priateľov, ktorí by mu pomohli. Pri vstupe do domu si v prvom rade obhliadol zásoby potravín v komore, kredenci aj v chladničke. Sledovala som ho pri spratávaní vecí v kuchyni a bolo vidieť, že mu plná komora spôsobila dobrú náladu. Mamička si vždy robila zásoby. Otec pracoval ako mäsiar a všetkého sme mali nadostač. Horšie to bolo s peniazmi. Čo zarobil, prepil alebo prehral v kartách. Nikdy mu nestačilo, vždy pýtal od mamy.

Keď som pozbierala veci rozhádzané v kuchyni, vyhýbajúc sa fľakom zaschnutej krvi, moje kroky viedli do spálne. Tam som si sadla na zem a triedila čistú a špinavú bielizeň. Jediná miestnosť, kde nebola krv ani špina. Iba neporiadok zanechaný dvoma rozporuplnými ľuďmi. Že sem obaja vkročili s rovnakým úmyslom, nasvedčovali poprehadzované skrine a z nich povyhadzované veci.

Otec tak urobil pred smrťou v stave opitosti a strýko Edo preto, lebo neveril, že mama nemá schované peniaze.

Z týchto úvah ma vyrušil strýko ráznym otvorením dvier. Poobzeral sa po izbe a vyletelo z neho: „Keď pri tom upratovaní nájdeš peniaze, zavolaj ma.“

Vidiac, že nereagujem, oboril sa na mňa: „Počuješ, či spíš?“

„Áno, strýko, zavolám,“ poponáhľala som sa mu odpovedať.

Keď vyšiel von, vydýchla som si. Peniaze sú pre neho zrejme dôležitejšie ako život. V tej chvíli mi napadlo, že ak by ich mama dala otcovi, možno by sa toto všetko nestalo. Asi sa nedozviem, čo bolo pravou príčinou. Mama rozprávať nemôže a otec je mŕtvy. Od momentu, ako som vstúpila do domu, mi bolo do plaču. Každá vec, ktorú som chytila do ruky, vo mne prehlbovala túžbu po mame. Predstava, ako tam niekde nehybne leží a trpí, ma desila. Dušu mi ťažili otázky, na ktoré dá odpoveď zrejme iba čas. Tak nejako to strýkovi povedal doktor.

Dokiaľ som ja skladala veci a myseľ sa mi stále prinavracala k mame, strýko sa dohodol sám so sebou uľahčiť si upratovanie tým, že nebude maľovať. Stenu, dvere aj podlahu umyl, zbalil mamino šitie a skonštatoval, že je všetko v poriadku. Celú dobu si hvízdal a keď mi do izby prišiel oznámiť svoje rozhodnutie, zdalo sa, že mu je veľmi veselo.

„Môžeme sa nasťahovať, nebolo s tým tak veľa roboty.“ Začudovane na mňa pozrel. „Ešte to nemáš?“

Pod ťarchou spomienok na mamu sa mi po lícach kotúľali slzy. Stál zarazený a opatrne sa spýtal. „Niečo ťa bolí?“ Chytil ma za ramená a pozeral mi do očí.

„Nie, nič,“ vymanila som sa spod jeho rúk, zotrela si slzy a pokračovala v skladaní.

„Peniaze si nenašla?“

„Nie.“

„Vôbec sa mi nechce veriť, že by nič nemala. Ten gauner všetko prepil? Keď to dokončíš, najeme sa,“ zašomral. Pri zmienke, že peniaze sa nenašli, zamrzla aj jeho veselosť.

Vyšla som na dvor, povystierať si kosti, a pod stromom v tráve som zbadala strýka Eda posrkávať pivo. Istotne ho objavil v chladničke, bolo otcove.

„Budeme jesť?“ spýtala som sa.

„Čakám len na teba, dal som si už tekutý chlieb,“ zaškľabil sa, „taký som hladný.“

„Tá horúčava ide asi z pekla,“ zašomral a zhodil zo seba tričko. „Nedá sa to vydržať, lepšie by bolo ležať hore pupkom na vode. No poďme jesť,“ zavelil.

Obedovali sme podľa plánu lečo a chlieb. Bolo mi jedno, čo jem, chuť jedla som vôbec nevnímala. Pozorovala som strýka, ako sa napcháva a zapíja lečo pivom. Keď dojedol, môj tanier bol takmer plný.

„Ešte aj to jedlo ti dlho trvá. Čo z teba, dievča, bude? Neviem, neviem. Švihaj!“ Pokrútil hlavou a šiel si ľahnúť na gauč v kuchyni.

„Keď doješ, doupratuj konečne, aby sme k večeru mohli ísť pre veci. Oddnes budeme bývať tu.“

Súhlas ani námietky nečakal. Rozhodol, pretože on tu bol teraz pánom.

Zaspal. Podchvíľou som počula, ako odfukuje. Zvyšok leča som odložila a zakryla táckou. Dnes môj žalúdok štrajkoval. Potichu som vkĺzla do svojej izby a začala si dávať do poriadku veci. Nakoniec som bola rada, že budem spať vo svojej izbe a sama. Cez okno som počula niekoho kričať moje meno. Vyklonila som sa a zbadala susedu Luptákovú. Vybehla som z domu okolo spiaceho strýka, ten sa však ani nepohol. Za bránkou stála suseda a podávala mi tašku.

„Janka, varila som, aj koláč som ti nabalila, najedz sa. Teraz poobede by som vám mohla pomôcť.“

„Teta, ja som už všetko spratala. Obedovali sme, strýko uvaril včera večer lečo. Mne dnes akosi nechutí jesť. Stále myslím na mamu. Nedávajte mi jedlo, nechajte si.“

„Len ber, dievčatko moje, jesť sa musí. Mame nepomôžeš, keď zoslabneš. Dáš si neskôr, nie teraz. Musíš nabrať silu.“ Hlavu pootočila k domu. „Ten je kde?“

„Spí v kuchyni na gauči.“

„Aký je k tebe? Dávaj si na neho pozor, je to grobian. Čo vlastne zamýšľa?“

„Chce sa nasťahovať sem, vraj je to lepšie. Mne to vyhovuje, lebo tam u nich je to strašné. Tu mám svoju izbu.“

„Na peniaze sa nepýtal?“

„Pýtal, prehľadával, ale ja som nič nevyzradila.“

„Dobre si spravila, u nás sa nestratia. Keď mama príde, bude mať ušetrené. Len neviem, ako to s ňou bude, asi nebude môcť hneď robiť? Čo povedali lekári?“

„Joj, teta, mama je na tom zle, vraj nebude chodiť.“ Slzy mi vyhŕkli, už iba pri predstave, ako tam nehybne leží.

„Bože môj, toto si nezaslúžila, chudera. Ale ty by si mala mať, Janka, po otcovi sirotské aj rodinné prídavky. Z niečoho žiť musíš. Strýko by to mal na úradoch nejako vybaviť.“

„Ja neviem, teta, uvidím, ako na tom bude mama za pár dní. Zajtra ideme za ňou. Babka je na tom tiež zle. Len mňa za ňou doktorka nepustila, nevidela som ju.“

„Zajtra sa tam chystám poobede aj ja. Zistím, ako to je a v čom by som ti mohla pomôcť. Ak teda nič nepotrebuješ, zober si to jedlo. Ak ho nezješ, odlož si ho, keď vychladne, do chladničky. Idem si po svojom, slnko sa už otočilo na druhú stranu, v záhrade mám roboty dosť.“

Usmiala sa na mňa, podala mi tašku s jedlom a odišla.

Položila som tie podarúnky na stôl v kuchyni a potichu vošla do svojej izby. To bolo moje kráľovstvo, tu som sa cítila dobre. Zvalila som sa na posteľ a zatvorila na chvíľu oči. Tak veľmi som si priala všetko vrátiť o pár dní späť, aby sa nikdy nestalo to, čo sa stalo, aby pri mne bola moja mama. V duchu som ju prosila o odpustenie za to, že som ju niekedy hnevala, neposlúchla. Spomínala som, ako sme spolu šantili. Keď piekla, vylizovala som misku, ako mi hrozila varechou, ale nikdy ma neudrela. Toľko krásnych spomienok predsa nemôže len tak zmazať jeden deň. Nie, to nebol na príčine deň, ale otec pijan a takmer vrah. „Mamička moja, čo budem robiť? Drž ma, prosím, za ruku a nepusti!“ Ucítila som jej láskavé ruky i objatie, pritúlila som sa k nej. Zrazu ma niekto schmatol a zatriasol mnou.

„Ja som ti ale spať nekázal,“ začula som hlas a čiasi ruka mnou zalomcovala.

„Takto to nebude hotové ani do polnoci, dočerta s babou!“

Strhla som sa. „Len na chvíľu som zavrela oči, strýko, asi som zaspala,“ ospravedlňovala som sa. Srdce mi išlo vyskočiť z hrude a ako námesačná som vyletela z postele. Trvalo chvíľu, kým som si uvedomila, čo sa deje.

„Na teba asi nebude veľké spoľahnutie. Idem domov zobrať pár tvojich a mojich vecí. A už nechráp, rob niečo,“ zabuchol za sebou dvere a odišiel.

Do izby sa vrátil už len raz. „To čo je na stole?“

„Teta Luptáková priniesla obed aj koláč, povedala som, že sme už jedli. To od nej vraj zostane na večeru.“ Mykla som plecom na znak toho, že za to nemôžem, ak by sa chcel, nedajbože, hnevať.

Nehneval sa, naopak, škodoradostne sa zasmial. „Ušetríme, nech len prinesie aj nabudúce,“ a pobral sa preč.

Až buchnutím bránky zo mňa opadol stres a uvoľnilo sa všetko napätie. Prechádzala som domom a zamýšľala sa nad tým, aké by to bolo, keby som strýka viac nepustila dnu. Vedela by som si pomôcť? Asi nie. Čo s mamou, keď nebude vedieť chodiť? Panebože, to je ale hlúposť, čo mi napadlo. Pochovala som ju hlboko na dno svojich úvah.

Vybalila som na kredenc polievku, mäso na šťave, ryžu a koláč, mysliac si, že to budeme večerať.

Poumývala som podlahu presne tak, ako ma učila mama. Občas som jej pomáhala, ak ma požiadala, ale takmer vždy som túto činnosť ofrflala. Kebyže ma vidí dnes, potešila by sa. Aj ja by som bola rada, keby tu bola. Bez mamy som stratená. Táto nočná mora ma prenasledovala od toho dňa čoraz častejšie.

Strýko prišiel, vonku sa už stmievalo. Od bránky kričal, aby som mu išla pomôcť. Prenášali sme veci, až ich zrazu bola plná chodba. Snáď sa sem nesťahuje naveky, pomyslela som si. Mlčky som zobrala to svoje, no strýko zvyšok neriešil, nechal všetko v chodbe.

Na kredenci zbadal jedlo od susedy. Musel byť poriadne hladný, vrhol sa naň ako vlk. „Aj ty poď jesť,“ prihovoril sa mi. „Zostane nám aj na zajtra, dáko prežijeme,“ skonštatoval.

Konečne nastal večer. Bola som vo svojej izbe a vo svojej posteli. Nikdy predtým som si neuvedomovala, aký je to blažený a oslobodzujúci pocit.

Strýko zostal spať v kuchyni na gauči. Možno sa tak rozhodol práve kvôli televízoru. Mamička ho mala tam, kde pracovala, a tak sme mohli pozerať všetci spolu. Televízor vtedy nemal každý a niekedy k nám chodili pozerať aj moje kamarátky.

Mojou záľubou boli knihy. V knihách som nachádzala maximálne duševné uspokojenie. Čítala som pri každej možnej príležitosti, dokonca aj pri jedle. Otec sa srdil, ale mamička mi čítanie dovolila. Knihe som sa potešila aj dnes. Potrebovala som si usporiadať myšlienky, upokojiť myseľ, na chvíľu zabudnúť na to, čo sa stalo. Bolo to príliš čerstvé a neustále ma to nútilo myslieť na mamu, až pokiaľ som nezaspala únavou.

Keď ma ráno zobudilo slniečko, ktoré sa nástojčivo votrelo do môjho okna, strýko Edo nebol doma. Horúčava naznačovala možnosti prázdninového vyžitia, ale predstava kúpania ma ani dnes nelákala. Akoby som zrazu prestávala byť dieťaťom. Myšlienky dozrievali rýchlejšie než ja. Svet okolo sa nezastaviteľne točil ako ručička na ciferníku a každú chvíľu som tŕpla, že odbije niekoho posledná hodina.

Obliekla som si šortky a išla do záhrady. Tá veru za pár dní poriadne spustla. Vtom som si spomenula, ako som žobronila mamu o psíka. Doma sme žiadne zvieratko nemali. Mama vravela, že zvieratiek mám vonku dosť, vraj ona nemá čas ani peniaze živiť ho. V tej dobe som sa na mamu zlostila. Ale dnes? Čo by bolo lepšie? Mať psíka, aby som nebola sama, alebo ho nemať, aby som nemala starosti? Z úvah ma vyrušil pokrik z vedľajšej záhrady.

„Janka, si doma?“ Bola to kamarátka Terka zo susedstva, zbadala ma v záhrade. Bola trošku postihnutá, chodila do pomocnej školy, ale inak to bolo celkom fajn dievča.

Pobehla som k plotu. „Ahoj, vidíš že som,“ usmiala som sa a dodala, „už od včera.“

„Že máš mamu v nemocnici?“

„Áno, mám a bude tam asi dlho. Zatiaľ tu bývam so strýkom Edom.“

Jej súcitný výraz ma navrátil opäť do reality.

„Neviem, čo bude.“ Po vypovedaní týchto slov sa mi stiahol žalúdok.

„Terka, idem dnu, spraviť si raňajky, je mi akosi nevoľno.“

„A neprídeš potom k nám? Môžeme sa zahrať s loptou, mama na záhrade napustila bazén.“

„Dobre, Terka, ale iba ak sa do tej doby nevráti strýko Edo. Neviem, kam išiel, čo plánuje. Teraz ho musím poslúchať,“ kývla som jej na pozdrav a išla do domu.

Z chladničky som zobrala syr, z komory chlieb. Sadajúc si za stôl, mi oči padli na hodiny. A že prečo som taká hladná, bolo desať. O tomto čase som už zvykla mať desiatu. Najedla som sa a spratala. Strýka stále nebolo. Zamkla som bráničku a vybrala sa k Terke.

Keď ma zbadala, išla vyletieť z kože. „Naozaj si prišla? Som taká rada!“ poskakovala ako malé kozliatko a objímala ma tak mocne, až ma drhlo.

„Pusti ma, Terka, veď ma zadusíš,“ nevydržala som. Takéto prejavy boli znakom jej ochorenia.

Pri dverách do domu už stála Terkina mama. Pekná vysoká pani. Hoci pôsobila mlado, mala už šedivé vlasy ako moja babka. Asi má veľa starostí, pomyslela som si.

„Dobrý deň, teta, Terka ma zavolala k vám,“ ospravedlňujúco som dodala.

„Dobrý deň, Janka. Jasné, veď sa môžete spolu zabaviť. Terka má napustený bazén, môžete sa kúpať.“

Pozrela som smerom do záhrady a naozaj. V strede sa ligotal slnkom zaliaty bazén. Neplánovala som sa kúpať, ale v šortkách sa môžem aspoň osviežiť, a tak som sa pobrala za Terkou.

Po chvíľke za nami prišla teta s voňavými buchtami.

„Ponúkni sa, Janka, také asi teraz doma nemáš,“ podávala mi buchty. Terka sa nenechala núkať, schmatla buchtu a už mala plné ústa.

Zobrala som si aj ja a zahryzla do nej. Buchta bola úžasná. Voňavá a príjemne sladká. Terkina mama si spokojne sadla na pník a pozorovala, ako nám v ústach mizne jej výtvor.

Keď videla, že dojedám posledné sústo, spýtala sa. „Janka, a ako je s mamou?“

Až som sa v duchu zahanbila sama pred sebou, lebo na mamu som na chvíľu úplne zabudla.

„S mamou je zle, teta. Leží, nič nevníma, ba ani nerozpráva.“ Spomienka na ňu mi opäť vohnala do očí slzy.

„Joj, Januška, to som nechcela, srdiečko moje, poď ku mne,“ natiahla ruky a objala ma.

„Strašne sa o ňu bojím.“ To som už ronila potoky sĺz a telo sa mi zmietalo v záchvate plaču. Teta ma pritískala k sebe a hladila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Naposledy plačem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.