Copyright © Lukáš Pavlásek, 2019

Illustrations © Leny Vítková, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-984-4

OPIČÍ RUKA

Michal chlastal už druhý den v kuse. Vůbec nevěděl, jak k tomu došlo, ale najednou to tady prostě bylo. V pátek po práci si zašel s kolegy na pár piv, pak se přesunuli do baru a pak do jednoho tanečního klubu. To si ještě myslel, že domů dorazí nejpozději nad ránem, ale čím víc se ráno blížilo, cítil, že to tak jednoduše nepůjde, že tentokrát to bude poněkud komplikovanější. A taky že bylo. V sobotu dopoledne zjistil, že všichni kolegové už dávno odešli a on je sám v tanečním klubu, ve kterém otevírají, když už všechny ostatní kluby mají zavřeno. Na mobilním telefonu měl několik nepřijatých hovorů a nepřečtených zpráv od své přítelkyně, což byla opravdu zapeklitá věc, na kterou nedokázal nijak zareagovat, protože moc dobře věděl, že dnes mají jet na výlet a návštěvu Hančiných rodičů. To znamenalo, že Michal bude muset řídit, čehož tedy vůbec nebyl v současnosti schopen. Pročítal si zprávy a cítil se dost mizerně, bylo mu líto Hanky, která se probudila doma a neví, co s ním je, ale zase se jí bál přiznat, že je úplně totálně zlitý a nemá vůli se zvednout a vyrazit k domovu, tak se rozhodl, že bude dělat jakoby nic a dá si doplňkový čas na rozmyšlenou. Objednal si tedy vodku s Red Bullem a pro jistotu ještě jednu samostatnou vodku navíc, aby měl k přemýšlení větší prostor. Seděl, pil a vůbec nic ho nenapadalo. Vzal tedy znova do ruky telefon, že si ještě jednou pročte všechny zprávy a pokusí se z nich vydedukovat, co tím vším Hanka sleduje.

Na displeji bylo celkem osm nepřijatých hovorů a zpráva: „Zlato, nestalo se ti něco?“ Pod ní zpráva: „Co je s tebou?“ Pak další zpráva: „Kde jsi?“ A nakonec: „Ozvi se, prosím, mám strach, jestli se ti něco nestalo.“

„Aha, ona má strach, jestli se mi něco nestalo,“ řekl si bystře Michal a rozhodl se dělat, jako by se nic nedělo a on neseděl v klubu plném opilých lidí, a úplně normálně odepsal: „Jsem v pohodě.“ Říkal si, jak na to vyzrál, že teď bude mít chvíli pokoj a bude moct v klidu pít a přemýšlet, ale hned mu dorazila odpověď: „A kde teda jsi, když jsi v pohodě?“ Už to vypadalo, že Michal bude muset jít s pravdou ven, ale vtom mu nějaká prozřetelnost přihrála naprosto geniální nápad. Ihned ho naťukal na displej: „Zlato, mám vybitou baterku, nemůžu psát.“ Než se stačil pousmát nad svou jasnozřivostí, přišla mu nekompromisní odpověď: „Když máš vybitou baterku, proč mi teda píšeš? Co se stalo? Kde jsi?“

„A jéje, tohle nevypadá dobře,“ povzdechl si Michal a položil telefon na stůl displejem dolů, aby se na něj nemusel dívat.

„Tak co, jak to jde? Dáte si ještě něco?“ otočila se na Michala barmanka. Michal si ji prohlížel. Byla to velice pěkná dívka s nádhernou postavou, úsměvem a vlasy, jedinou vadou na celé kráse bylo, že měla chlupaté ruce.

„Nevim,“ odpověděl Michal a nemohl odtrhnout oči od těch černých chlupatých rukou, které se k němu důmyslně blížily.

„Tak ještě vodku?“ promluvila hlava nad chlupatýma rukama.

„Nevim. Přemýšlim. Měl bych jet domů.“

„Tak poslední?“ zeptala se Chlupatice, jako by ho přemlouvala.

„Tak dobře, tak poslední, než si zavolám taxika,“ vyřešil konverzaci Michal a znova se podíval na telefon. Přibyla tam zpráva: „Ty ještě někde chlastáš, co?“ A potom dodatek: „Máme jet k našim, kreténe.“

Michal vycítil, že by teď s odpovědí neměl dlouho otálet, a tak odpověděl jasně a stručně, že nechlastá a že o těch našich samozřejmě ví. A pak ještě připsal mazanou větu, že to je v pohodě. Říkal si, že ji to uklidní a nebude mít strach. Pak se opět spokojeně usadil na baru.

Podíval se kolem sebe, aby si ujasnil, kde přesně sedí. Seděl u vstupního baru nočního podniku, okolo kterého procházeli návštěvníci na dolní diskotéku, kde se odehrávala hlavní část zábavy. Bylo to opravdu bizarní panoptikum lidí, chodili tu lidé všech možných typů, rozkurážnění manažeři, co dojížděli na party a přijeli shánět nějaké drogy, opilé holky čekající na prince, puberťáci testující noční život, narkomani, prostitutky, prostituti, kapsáři, několik přestárlých rockerů, dokonce si Michal všiml i dvou transsexuálů a jednoho tlustého cikána s vybělenou pletí, co vypadal jako Michael Jackson před liposukcí. Všechno z nočního života celého města se slézalo v tomto baru, zezdola zazníval zvuk taneční hudby, ale

Michal seděl radši tady nahoře a sledoval všechny ty lidi okolo. Bylo to fascinující jako koukat na nějaký bizarní film. Všichni mluvili jeden přes druhého, mísili se do sebe a Michal seděl jako nezúčastněný divák za nějakým sklem, pochlastával a pozoroval to dění skoro jako v akváriu. Ano, to bylo ono, všichni ti lidé vypadali jako barevné rybky v obřím vodním světě, ve kterém byli loni s Hankou na Floridě. Michal si uvědomoval, že by měl být už dávno doma a žít svůj normální život ve střízlivém světě, nasnídat se na balkóně a užít si slunečného dne, to všechno Michal věděl, že by měl udělat, ale vůbec se mu nechtělo. Nejraději by tu furt seděl a navěky čuměl do akvária.

„Tak co, ještě jednu, nebo už máte toho taxika?“ zeptala se Chlupatice pozorovatele pestrých rybiček.

Michal si ještě žádného taxíka nevolal, tak řekl: „Teď sou všechny taxiky plný, ještě počkam, ale dam si něco jinýho než vodku.“

„Co?“

„Nevim.“

„Nějakej rum nebo whisky?“

„Ne, to ne, to by mi bylo blbě.“

„To nevim, po čem vám teď bude dobře.“

„To je pravda, teď už mi asi dobře nebude.“

„Tak rum?“

„Ne. Tak si dam ještě vodku.“

„To bude nejlepší,“ zhodnotila to znalecky Chlupatice a šla to připravit.

Michal sledoval její chlupaté ruce a přemýšlel, proč si je neoholí. Vždyť holky se přeci holí, vždyť nemá knír ani nic takového, tak se určitě holí i ona, tak proč si proboha neoholí ty ruce, vždyť to vypadá jako opičí ruka.

„Tady to je,“ promluvila opičí ruka a postavila před Michala další vodku.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ zeptal se Michal na to, jestli se může na něco zeptat.

„No?“

Michal se zadíval barmance do očí a musel uznat, že je opravdu velice pohledná. Kdyby ji měl ohodnotit na stupnici od jedné do deseti, rozhodně by jí dal devítku, a to bylo fakt co říct, protože Hanka je lepší sedmička, možná osmička, ale devítka rozhodně ne. Ale Hanka si holí ruce, jako Hanku s chlupatýma rukama fakt nikdy neviděl, takže za ty opičí ruce barmance strhává tři body a dává jí pouze šest.

„Co se chcete zeptat?“ vytrhla Michala Chlupatice ze zamyšlení.

Michal si uvědomil, že na ni civí už dost dlouho a působí to asi dost trapně.

„No, já jenom, jaká je tu adresa, abych věděl pro toho taxika.“

„Mráčkovská 19,“ řekla Chlupatice a otočila se k dalším hostům.

Michal přestal civět na barmanku a zakoukal se na telefon. Najednou měl divný pocit, že se možná nechová úplně dobře, že Hanka je vlastně sama doma a asi se trápí nebo je naštvaná nebo možná nejspíš obojí a čeká na něj. Na telefonu byly další tři nepřijaté hovory a zpráva: „Jak v pohodě? Ty seš možná v pohodě, ale já ne. Ani neřekneš, kde jsi. Ozvi se, ty idiote. Ty někde chlastáš? Kreténe.“

Sakra, sakra, pomyslel si Michal, půdička mi ujíždí pod nohama, musím opatrně. Opatrně se tedy napil vodky a ještě opatrněji napsal tuto zprávu: „Nechlastám, akorát jsem se zdržel, za chvíli jsem doma a pojedeme.“ Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat: „Kde ses zdržel? Co se děje?“

A tehdy se to stalo. Tehdy v sobotní slunečné dopoledne v nočním podniku v centru města Michala osvítil záblesk geniality a jeho mozku se dotkl Duch svatý. Najednou to bylo tady. Zázrak se stal. To je ono, že mě to nenapadlo dřív, taková jasná věc, řekl si Michal a nekompromisně odpověděl: „Sme u šéfový doma, museli sme jet v noci řešit jednu věc. Jenom to dodělam a jedu.“

Hanka hned neodpověděla, asi ji to tak dostalo do kolen, že neví, co na to říct. Tak na pravdu se těžko odpovídá, usadil se spokojeně Michal a dál pozoroval lidi alias rybky v akváriu. Bylo to opravdu zajímavé. Dvě holky v krátkých sukních se hádaly o kluka, co stál opodál v mikině s kapucí a nepřítomně zíral před sebe. Jedna říkala druhé, že je kráva, a ta druhá jí na to odpověděla, že ona není kráva, ale že naopak ta první je píča. Potom se ten kluk v kapuci podrbal ve fouskách a řekl jim, že jsou obě krávy i píči dohromady. Jeden chlapík, starý asi jako Michal, se neustále věšel na ženu, na které nebylo poznat, jestli je žena nebo muž, a stále jí dával nějaké peníze, které si ona brala a chtěla další, které on stále vytahoval z kapes. Vypadalo to jako „oslíčku, otřes se“. Michal přemýšlel, jestli jí ty peníze dává za nějaké sexuální služby nebo od něj kupuje drogy nebo je to jeho přítelkyně a on jí dává peníze na pití, no prostě to mělo spoustu zajímavých lákavých možností a Michal byl úplně nadšený, že to může pozorovat. Bylo to mnohem zábavnější než být doma a jet k Hančiným rodičům, to si chtě nechtě musel přiznat.

To mu opět připomnělo mobil. Hanka zase volala. Michal měl schválně vypnuté zvonění, aby to neslyšel, a měl tak důvod telefon nebrat. Na okamžik i zapřemýšlel, že by jí zavolal zpátky, ale bylo jasné, že kdyby do telefonu promluvil, okamžitě by se prozradil, že je úplně našrot, tak se jen podíval na zprávu.

Na Hanku jeho excelentní výmluva moc nezapůsobila:

„U šéfový? Ty jsi byl celou noc u šéfový? U tý krávy, co si myslí, že v padesáti vypadá na dvacet? Co si tam do hajzlu dělal?“

Sakra, řekl si Michal, s tou šéfovou to nebyl úplně nejlepší nápad. Ale přesto se jako správný stratég nenechal zahnat do úzkých, a jako by se nic nedělo, odepsal: „Neblázni, zlato, prosim tě, ta stará bába mě vůbec nezajímá, jen nám volal ten klient z Emirátů, že něco potřebuje, tak jsme jeli k ní, protože ty věci neměla v kanclu, tak tu teď makáme a za chvíli jedu domů, zavolá mi taxi na firmu.“ Ta poslední věta připadala Michalovi jako špičkový tah, protože napsat jen tak mimochodem, že vám šéfová zavolá taxi na firmu, mělo – jak Michal cítil ve své opilé hlavě – několik důležitých efektů: zaprvé dodá tímto detailem na věrohodnosti celé historky a zadruhé Hanka bude mít dobrý pocit, že když má taxi zaplacené z práce, tak se tam o něj pěkně starají, a navíc ušetří jejich společné peníze a budou moct jet v létě zase na Floridu a koukat na ryby v obřím vodním světě. Hanka odepsala ihned. Michal chtěl zevlovat a pozorovat dění v baru a ne se hned věnovat partnerské konverzaci, ale cítil, že musí odepisovat okamžitě, aby Hance dokázal, že mluví pravdu.

„Ona v té hospodě byla s váma?“ psala Hanka.

„Kdo?“ odepsal Michal.

„Ta kráva.“

„Nebyla, volala Karlovi, že nutně potřebuje pomoct s těma Emirátama, ať za ní přijedeme.“

„Karel je tam taky?“

„Jo, je.“

„A proč mi nezavoláš?“

„Za chvíli zavolám.“

„Tak mi zavolej.“

„Zavolám, jen tu něco dořešíme s těma Arabama.“

„Tak snad na pár vteřin můžeš zavolat svý přítelkyni.“

„Jo, dyť zavolám.“

„Svý snoubence v podstatě.“

„Jo, už jdu volat, počkej minutku.“

Michal dopsal zprávu, že jde za chvíli volat, otočil se k Chlupatici s opičí rukou a dal si ještě jednu vodku, tentokrát opět s Red Bullem, připadalo mu, že začíná být trochu unavený, tak potřeboval malinko nakopnout. Pak se Chlupatice zeptal ještě jednou na adresu podniku, protože ji mezitím zapomněl, ale byl už v podstatě rozhodnut dopít nápoj a odjet domů. Sám cítil, že už je malinko načase.

„Proč nevoláš?“ přišla další zpráva.

Michal se zvedl z barové stoličky a s telefonem v ruce se vydal k toaletám. Rozhodl se zavolat ze záchodu, protože tam určitě bude menší hluk než na baru. A on přeci není nikde v podniku, ale u šéfové doma. Zdálo se být jasné, že ho od odkládaného telefonátu nemůže nic zastavit. Cestou k záchodům ale přišlo něco naprosto nečekaného a nepředpokládaného. Michal vůbec nevěděl, jak se to stalo, ale napadlo ho, ani nevěděl proč, že by se mohl podívat dolů na diskotéku. Všichni lidé, co procházeli kolem baru, mizeli dole a Michala zajímalo, jak to tam vypadá, nikdy v tomto podniku nebyl, a tak ho zajímalo, co tu všichni ti lidé dělají. Sešel tedy dolů do sálu, kde hrála hudba, která neměla slova, a ve tmě tam tancovala spousta lidí. Bylo tam horko a všichni byli zpocení a lepili se na sebe. Tuhle hudbu Michal nikdy neposlouchal a nic mu neříkala, vadilo mu, že nemá text, měl rád normální písničky, ve kterých se zpívalo o něčem, co znal, třeba o létě nebo o pivu, ale tahle muzika plná zvuků ho neoslovovala. Michal se mezi lidmi proplétal a prohlížel si dívky. Některé byly velice pěkné, ještě hezčí než Chlupatice bez chlupatých rukou, a Michala napadlo, že by mohl nějakou pozvat na drink a povídat si s ní, třeba by šlo takhle dopoledne odjet k některé domů a zažít tam nějaké netradiční dobrodružství. Michal se tedy protlačil až k baru, kde bylo malinko víc slyšet vlastního slova, a otočil se na asi dvacetiletou dívku.

„Čau,“ řekl a pokynul k ní bradou. Dívka mu odpověděla a řekla taky „čau“.

„Nedáš si panáka?“ zeptal se jí Michal.

„Ne,“ odpověděla dívka a otočila se zády k Michalovi ke své kamarádce, se kterou se předtím bavila.

Aha, řekl si Michal a vydal se zpět nahoru ke svému baru a chlupaté ruce. Cestou si vzpomněl, že šel původně zavolat Hance. Tak vešel nahoře na záchod a šel ke kabince, že se v ní zavře a bude telefonovat. Na mobilu mu přibyl další nepřijatý hovor a zpráva. Michal cítil, že to není už vůbec v pořádku, všichni ti zpocení lidé, holky, po kterých kouká, Hanka sama doma a ta chlupatá ruka, která mu podává další a další panáky. Radši by byl už doma v čistém uklizeném bytě a koukal s Hankou na televizi na seriál než trčet tady v tom šíleném vypitém blázinci. Zapadl do kabinky a vytočil Hančino číslo.

„Co je s tebou?“ ozvala se okamžitě Hanka.

„Za chvíli jedu domů,“ řekl Michal.

„Bože, ty seš úplně nalitej.“

„Nejsem. To se ti jen zdá.“

„Ale seš, vždyť to slyšim. Pojeď domů a přestaň si vymýšlet.“

Michal chtěl ještě říct, ať nešílí a je v klidu, že se nic neděje, ale Hanka ukončila hovor. Michal strčil mobil do kapsy a vyšel ze záchodu zpátky ke své chlupatici.

„Dalšího panáka?“ řekla, jakmile uviděla svého dnešního nejmilejšího zákazníka.

„Ne, pojedu domů,“ odolal lákavé nabídce zákazník.

„Už jste si zavolal to taxi?“ měla o Michala starost barmanka.

„Ne, chytím si nějaké na ulici,“ řekl Michal.

„Tak se mějte,“ řekla barmanka.

„Vy taky,“ rozloučil se Michal a vykročil k východu.

Pak ho ještě něco napadlo. Vrátil se zpět k Chlupatici.

„Chtěl bych se ještě na něco zeptat.“

„No?“

Michal se chtěl už dnes poněkolikáté zeptat na ty chlupaté ruce, ale přišlo mu to najednou hloupé, tak jen stál a civěl jako puk na bránu.

„No co?“ čekala barmanka na otázku.

„Já, já, já, já jsem se chtěl zeptat…“ zasekl se Michal a nevěděl jak dál.

„Na co?“

A pak to Michala napadlo.

„Jo, už vim,“ řekl Michal. „Jak se vlastně jmenujete?“

„Tereza a vy?“

„Michal,“ řekl Michal.

„Tak čau, Michale,“ řekla Tereza.

„Tak čau, Terezo.“

„A zase někdy přijď, Michale.“

„Přijdu,“ řekl Michal a zamával jí. Tereza mu na oplátku zamávala chlupatou rukou. Michal vyšel ze dveří a šel hledat taxi, co by ho odvezlo domů. Hanka na něj čekala a jeho čekalo celé prospané odpoledne, protože teď už to byl druhý den, co chlastal v jednom kuse beze spánku.

KOSTROUN

Robert prodával párky v rohlíku. Celý den stál u vozíku s várnicí plnou párků a se stříškou proti dešti, nařezával nožem rohlíky, nabodával je na špici, aby se v nich udělala díra, a pak do té díry strkal ohřáté párky. Buď s kečupem, nebo hořčicí. Hořčice se pak ještě dělila na plnotučnou a kremžskou. Byla to nudná a stereotypní práce a Robert se ji snažil všemožně zpestřovat. Třeba si dal závazek, že se u každého pátého párku podrbá na bradě a řekne, že ho dneska nějak svědí vousy. Skoro všichni zákazníci na to divně koukali, protože Robert žádné vousy neměl a každé ráno se důkladně holil. Nebo si třeba vedl sešit, do kterého si zapisoval popis každého dvacátého člověka, který si u něj párek koupil. Dříve si zapisoval popis úplně každého člověka, ale to se časem ukázalo být poněkud namáhavé, protože nastala třeba situace, kdy si v rychlém sledu koupilo párek deset lidí za sebou a Robertovi pak nad sešitem dělalo problém si je roztřídit a zpětně popsat. A hlavně neměl za celý den ani kousek klidu, protože když neprodával, tak zapisoval, a když nezapisoval, tak prodával. Říkal si, že se z toho buď zblázní, nebo sníží počet zapisovaných osob. Tak snížil počet osob a začal zapisovat každého druhého, pak přešel na každého pátého, desátého a teď zapisoval jen každého dvacátého člověka, což bylo takové optimální číslo, při kterém člověk alespoň něco zapsal, ale zároveň si odpočinul a nevznikal žádný grafomanský odpad. Samozřejmě, občas bylo náročné, když si přišel pro párek nějaký hodně zajímavý člověk, kterého by si Robert hrozně rád zapsal, ale byl šestý nebo dvanáctý, takže si ho zapsat nemohl a musel počkat na toho dvacátého, který pak už třeba tak zajímavý nebyl. Ale už si jednou řekl, že bude zapisovat každého dvacátého, tak zapisoval každého dvacátého. Jinak se to dělat nedalo, to by nakonec k tomu zbláznění mohlo dojít doopravdy.

Ale za celý den byl Robert nejvíc napjatý, když měl přijít stý člověk, to se stávalo jednou, výjimečně i dvakrát za den, takže to byla doslova událost. Dneska byly už dvě hodiny a deset minut po poledni a Robert prodal přesně 99 párků. A netrpělivě vyhlížel stého zákazníka. Vyplatí se ho zapsat do sešitu nebo měl raději přijít místo devadesát osmičky, kterou byl muž s jednou nohou, což je zajímavá rarita? Robert si pokládal otázky a nedočkavě vyhlížel. A ve dvě hodiny patnáct minut se dočkal.

Ke stánku přistoupil příšerně vyhublý člověk v tričku s nápisem „Maxim Turbulenc“. Robert na něj zíral. Ten člověk byl tak vyhublý, že snad pod kůží neměl ani žádné maso, jenom samé kosti. Panebože, to byl ale Kostroun. Robert měl chuť začít křičet: „Haló, lidi, viděli ste už ně- kdy vopravdickýho kostrouna? Neviděli? Tak tady zrovna jeden stojí a chce si koupit párek v rohlíku. Panebože, Kostroun si chce koupit párek, jak ho bude jíst, dyť snad ani nemá žaludek a střeva, aby ho mohl strávit. Tak tohle bude teda něco. Přistupte blíž a zatajte dech.“

Tohle se Robertovi honilo hlavou, když zíral na Kostrouna. Kostroun ale stejně tak zíral na něj. Možná byl překvapený, že vidí člověka, který má na kostech maso.

„Máte přání?“ zeptal se Robert Kostrouna.

„Dal bych si párek v rohlíku,“ řekl Kostroun.

„S hořčicí nebo kečupem?“

„S hořčicí.“

„S plnotučnou nebo kremžskou?“

„S plnotučnou.“

„Patnáct korun,“ řekl Robert a připravil Kostrounovi párek v rohlíku s plnotučnou hořčicí. Potom ho Kostrounovi podal a vzal si peníze, které mu Kostroun položil na tácek.

„Děkuji,“ řekl Kostroun.

„Není zač,“ řekl Robert. To řekl nahlas, ale v duchu si říkal: „Neodcházej, Kostroune, a sněz ten párek tady přede mnou, chci vidět Kostrouna v akci.“

A Kostroun Roberta nezklamal. Stál pořád na tom samém místě, na které se postavil, když přišel. Nepohnul se ani o píď. Zvedl párek v rohlíku a jediným pohybem ho nasoukal do úst. Ani nepohyboval čelistmi, jako kdyby ho snědl bez rozkousání. Robert byl uhranutý, vypadalo to přesně, jako když had sní myš. Tenhle Kostroun, to teda bylo něco.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soutěž jedlíků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.