Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. MUDr. Lidmila Hamplová, PhD.

Veřejné zdravotnictví a výchova ke zdraví
pro zdravotnické obory

Autorka:
Doc. MUDr. Lidmila Hamplová, PhD.

Recenze:
MUDr. Marie Nejedlá

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Photo © depositphotos.com, 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7236. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Sazba a zlom Vladimír Meško
Obrázky do barevné přílohy dodala autorka. Zdroje obrázků jsou uvedeny na str. 112–113.
Počet stran 120 + 12 stran barevné přílohy
1. vydání, Praha 2019
Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

Autorka a nakladatelství děkují Policii České republiky, konkrétně Službě kriminální policie a vyšetřování – TOXI týmu na území Praha 1 a Praha 4, zejména prap. Romanu Noskovičovi z jednotky SPJ Praha, za poskytnutí fotografického materiálu k problematice drogových závislostí.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

ISBN 978-80-271-2827-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-2826-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0568-7 (print)

Seznam zkratek

ABSI

index tvaru těla (A Body Shape Index)

BMI

index tělesné hmotnosti (Body Mass Index)

DALY

ukazatel roků života ztracených v nemoci nebo předčasným úmrtím (Disability-Adjusted Life Years)

EHES

studie šetřící zdravotní stav dospělé populace (European Health Examination Survey)

EHIS

Evropské výběrové šetření o zdraví (European Health Interview Survey)

ESC

Evropská kardiologická společnost (European Society of Cardiology)

ESH

Evropská společnost pro hypertenzi (European Society of Hypertension)

FAS

fetální alkoholový syndrom

FTS

fetální tabákový syndrom

HAPIEE

studie šetřící dopad životního stylu a psychosociálních faktorů na zdravotní stav populací ve vybraných státech střední a východní Evropy (Health, Alcohol and Psychosocial Factors in Eastern Europe)

HELEN

studie šetřící zdravotní stav a životní styl městské populace středního věku (Health, Life Style and Environment)

HLY

ukazatel délky života ve zdraví (Healthy Life Years)

HPH

projekt Zdraví podporující nemocnice (Health Promoting Hospitals)

LSPP

Lékařská služba první pomoci

NSZM ČR

Národní síť Zdravých měst České republiky

NZIS

Národní zdravotnický informační systém

SDS

Škála závažnosti závislosti na drogách (Severity of Dependance Scale)

SF

srdeční frekvence

SFmax

maximální srdeční frekvence

SHS

pasivní kouření (second-hand smoke)

TF

tepová frekvence

THS

rezidua tabákového kouře dlouhodobě přetrvávající v ovzduší a prostorách (third-hand smoke)

TOKS

testy okultního krvácení do stolice

UNICEF

Dětský fond Světové zdravotnické organizace

ÚZIS

Ústav zdravotnických informací a statistiky ČR

WHA

Světové zdravotnické shromáždění (World Health Assembly)

WHR

index poměru obvodu pasu a boků (Waist/Hip Ratio)

WHO

Světová zdravotnická organizace (World Health Organization)

1Veřejné zdravotnictví – historie a aktuální problematika oboru

Veřejné zdravotnictví je multidisciplinární medicínský obor, který využívá a integruje poznatky mnoha dalších vědních disciplín. Jeho základ tvoří celá řada medicínských a společenskovědních oborů, zejména sociální medicína, hygiena, ochrana a podpora veřejného zdraví, epidemiologie, organizace a řízení zdravotnictví, statistika, demografie, sociologie, psychologie, ekonomie, medicínské právo a další.

Veřejné zdravotnictví se systematicky zabývá problematikou zdraví a zdravotnictví. Od ostatních klinických medicínských oborů se liší tím, že uplatňuje populační přístupy, na rozdíl od klinické medicíny, kde je cílem diagnostika a léčba onemocnění konkrétního pacienta, tedy individuální přístup ke každému pacientovi.

Veřejné zdravotnictví uplatňuje populační přístup, orientuje se tedy na celé vybrané populační skupiny, do nichž je možné pacienta zařadit podle určitých konkrétních znaků, jako je věk, pohlaví, vzdělání, sociální postavení, rizikové faktory jeho životního stylu, rizika z jeho životního či pracovního prostředí apod. Veřejné zdravotnictví tak řeší problémy, které se týkají zdraví vybraných skupin obyvatel, vybraných komunit a potažmo celé populace státu. Náplní a cílem tohoto medicínského oboru je pozitivní ovlivňování způsobu života obyvatel a životního a pracovního prostředí s cílem dosáhnout co nejvyšší úrovně zdravotního stavu obyvatel daného státu.

1.1Veřejné zdravotnictví v Rakousku-Uhersku

Počátky veřejného zdravotnictví na našem území sahají do 18. století. Snahy státu o organizaci zdravotní péče vyvrcholily za Marie Terezie, která vydala roku 1770 zdravotní řád, který zůstal vrcholnou zdravotní normou rakouského soustátí po celé následující století. Byla zřízena státní zdravotní služba a byly stanoveny základní předpisy týkající se hygienických a sanitárních opatření a trvalo se na jejich dodržování. Hlavním zdravotním problémem v té době byly infekční nemoci a jejich snadné šíření značně podmíněné životními podmínkami a chudobou obyvatelstva. K nejrozšířenějším nemocem v 18. století patřily břišní tyf, bacilární úplavice, pravé neštovice, spála, spalničky, černý kašel, chřipka a pohlavně přenosné nemoci, nicméně již byla dodržována karanténa, zlepšila se hygiena a v mnoha směrech pokročila i samotná medicína.

K vytvoření zdravotního systému moderní doby v tehdejším Rakousku-Uhersku došlo zákonem z roku 1887 o veřejné zdravotní službě, na jehož základě vznikla i v českých zemích hierarchicky uspořádaná síť institucí v čele s úředními lékaři, která zabezpečovala, sledovala a kontrolovala stanovená hygienická, protiepidemická a preventivní opatření. V roce 1888 byl v Rakousku-Uhersku včetně českých zemí zaveden systém nemocenského zdravotního pojištění, navržený Otto von Bismarckem a založený na principu solidarity, který byl implementován do právního řádu samostatného prvorepublikového Československa.

1.2Veřejné zdravotnictví za první republiky (1918–1938)

Začátkem 20. století se spektrum nemocí změnilo. Nejčastější příčinou smrti průmyslového věku byla tuberkulóza, začaly se však již objevovat i kardiovaskulární nemoci, nemoci dýchacího ústrojí, nádorová onemocnění, nemoci trávicího traktu a nervového systému. Po vzniku Československa bylo nemocenské pojištění upraveno zákonem č. 221/1924 Sb., který upravil pojištění zaměstnanců pro případ nemoci, invalidity a stáří. V prvorepublikovém Československu žilo přibližně patnáct milionů obyvatel a nemocenského pojištění se účastnilo 3,5 milionu osob a rodinných příslušníků, kteří byli rovněž pojištěni z těchto zaměstnaneckých pojistek, tedy asi polovina veškerého obyvatelstva byla zdravotně pojištěna. Základem zdravotní péče byl praktický lékař. Lékaři byli honorováni platbou za výkon, za případ onemocnění, platbou za hlavu a rok a paušálem. Síť zdravotnických zařízení tvořily soukromé ordinace, které zabezpečovaly ambulantní péči, léčebné ústavy s lůžkovou péčí, sociálně-zdravotní zařízení a soukromé léčebné ústavy.

Prvorepublikový zdravotnický systém tak byl založen na principu povinného zdravotního pojištění. Zdravotní pojištění se však týkalo pouze námezdně pracujících. V době první republiky existovalo asi tři sta zdravotních pojišťoven a ze zdravotního pojištění byla hrazena základní zdravotní péče, kterou poskytovali praktičtí lékaři a veřejné nemocnice.

Pojištění se vztahovalo i na rodinné příslušníky pojištěnců. Prvorepubliková výše pojistného byla 6 % mzdy a o její úhradu se dělil zaměstnavatel se zaměstnancem napůl. V nemocnicích byly stanoveny třídy. Pojištěnci a jejich rodinní příslušníci měli při základním pojištění nárok na bezplatné ambulantní a nemocniční ošetření ve III. třídě nemocnice. Státní zaměstnanci měli nárok na II. třídu, I. třída byla za příplatek.

Pro veřejné zdravotnictví za první Československé republiky bylo charakteristické kladení důrazu na problematiku infekčních onemocnění, jejich prevenci a sociální faktory ovlivňující výskyt a šíření těchto onemocnění v populaci. V roce 1925 byl založen Státní zdravotní ústav jako moderní instituce, která účinně přispívala k boji s infekčními chorobami. Problémem veřejného zdravotnictví byly zejména infekční nemoci obecně, pozornost se začala již koncentrovat na zdravotní stav populace a možnosti jeho pozitivního ovlivnění a kromě epidemiologie vznikly i samostatné medicínské obory jako hygiena práce, hygiena výživy, hygiena obecná a komunální, hygiena dětí a mladistvých.

1.3Veřejné zdravotnictví v letech 1948–1989

V letech 1945–1948 nedošlo v pojištění k žádným podstatným změnám. Až v roce 1948 bylo nemocenské a důchodové pojištění sjednoceno do jednoho povinného systému zákonem č. 99/1949 Sb., o národním pojištění. Jeho správu převzala Ústřední národní pojišťovna se systémem okresních národních pojišťoven. Ambulantní péče byla poskytována převážně lékaři se soukromou praxí. Kdo nebyl pojištěn, byl ošetřen a léčen za přímou úhradu.

V roce 1951 byla převzata koncepce zdravotnictví ze Sovětského svazu – Semaškův model. Systém povinného zdravotního pojištění byl zrušen a zdravotní péče se ocitla plně v rukou státu. Nemocnice a léčebné ústavy byly znárodněny, zestátněn byl celý zdravotnický průmysl včetně výroby a distribuce léčiv.

Úhrady zdravotních služeb začaly být financovány z daní prostřednictvím státního rozpočtu. Zdravotnické služby přešly pod Ministerstvo zdravotnictví. Právní ovládnutí zdravotnictví socialistickým státem bylo dovršeno zákonem č. 103/1951 Sb., o jednotné preventivní a léčebné péči. Finanční prostředky ze státního rozpočtu přidělovalo Ministerstvo zdravotnictví krajským a okresním národním výborům přísně účelovým způsobem. Zdravotní péče se stala pro občana „bezplatnou“, bez přímé úhrady a byla financována pouze z daní občanů prostřednictvím státního rozpočtu.

Vznikly krajské ústavy národního zdraví (KÚNZ) a okresní ústavy národního zdraví (OÚNZ), které zabezpečovaly veškerou léčebně preventivní péči ambulantní, závodní a nemocniční. Okresní ústav národního zdraví sdružoval okresní nemocnici s okresními zdravotnickými středisky, obvodní zdravotnická střediska, ženské poradny, dětské poradny, stanice záchranné služby, noční sanatoria a transfuzní stanice. Okresní ústavy národního zdraví plánovaly, řídily a kontrolovaly jednotnou preventivní a léčebnou péči v daném správním obvodě (okrese). Obdobou okresních ústavů národního zdraví na krajské úrovni byly krajské ústavy národního zdraví. Ty sdružovaly krajské nemocnice s krajskými zdravotnickými středisky a zpravidla i transfuzní stanice a stanice záchranné služby. Typická pro toto období byla všeobecná dostupnost zdravotní péče.

V roce 1952 byla zřízena hygienická služba jako orgán určený ke kontrole dodržování zásad hygieny a prevence šíření infekčních nemocí.V rámci hygienické služby existovaly okresní hygienické stanice a krajské hygienické stanice. Státní zdravotní ústav byl přejmenován na Institut hygieny a epidemiologie (IHE) a důraz byl kladen na prevenci infekčních onemocnění očkováním, méně na prevenci kardiovaskulárních a nádorových onemocnění. V roce 1953 rozdělilo Ministerstvo vysokých škol pražskou lékařskou fakultu Univerzity Karlovy na tři samostatné fakulty: fakultu všeobecného lékařství (s připojeným stomatologickým směrem), fakultu dětského lékařství a lékařskou fakultu hygienickou (LFH), z níž byla v roce 1990 vytvořena současná 3. lékařská fakulta, která vzdělávala budoucí odborníky v oblasti hygieny, epidemiologie a veřejného zdravotnictví.

S pádem socialistického režimu v roce 1989 skončila centralizovaná organizace zdravotnických služeb sovětského typu. Nastartoval se tak proces porevoluční transformace českého zdravotnictví, které se začalo opět ubírat směrem k bismarckovskému modelu.

1.4Veřejné zdravotnictví po roce 1989 a v současnosti

Po roce 1989 nové společenské poměry otevřely dveře vzniku širokého spektra zdravotnických zařízení s různou právní subjektivitou. V roce 1991 došlo k zrušení OÚNZ a KÚNZ a ke změně typu financování zdravotnictví. Zavedlo se všeobecné zdravotní pojištění bismarkovského typu, které je povinné a založené na solidaritě. V rámci příprav na zavedení zdravotního pojištění byl přijat zákon č. 550/91 Sb., o všeobecném zdravotním pojištění, který byl později nahrazen zákonem č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění. Tento zákon byl novelizován pod č. 290/2017 Sb. V roce 1991 byl přijat také zákon č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně, a zákon č. 592/1992 Sb., o pojistném na všeobecné zdravotní pojištění, který řeší konkrétní výši pojistného.

Tyto zákony vytvořily právní rámec pro nový systém financování. Pojistné činí 13,5 % z vyměřovacího základu. U osob v zaměstnaneckém poměru zaměstnavatel platí 9 % a zaměstnanec 4,5 % ze mzdy na zdravotní pojištění. Od prvorepublikové výše 6 % tak došlo k navýšení pojištění na více než dvojnásobek. Nebyla zachována proporcionalita výše odvodu mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem. Nynější systém tak oproti prvorepublikovému bonifikuje zaměstnance. Zdravotní pojišťovny provádějí veřejné zdravotní pojištění v souladu s platnými právními předpisy. Zdravotní pojišťovny jsou veřejnoprávní instituce, jejichž činnost je upravena především zákonem č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně, a zákonem č. 280/1992 Sb., o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách.

Zdravotní pojišťovny jsou neziskové organizace, veškeré uspořené prostředky musejí vracet zpět do systému zdravotní péče. K 31. 12. 2018 existovalo v České republice sedm zdravotních pojišťoven:

■111 – Všeobecná zdravotní pojišťovna České republiky

■201 – Vojenská zdravotní pojišťovna

■205 – Česká průmyslová zdravotní pojišťovna

■207 – Oborová zdravotní pojišťovna zaměstnanců bank, pojišťoven a stavebnictví

■209 – Zaměstnanecká pojišťovna Škoda

■211 – Zdravotní pojišťovna Ministerstva vnitra České republiky

■213 – Revírní bratrská pokladna, zdravotní pojišťovna

Mezi další změny, které nastaly ve společnosti po roce 1989, patří opětovné přejmenování Institutu hygieny a epidemiologie na původní Státní zdravotní ústav. Pro preventivní medicínu bylo zavedeno nové označení „veřejné zdravotnictví“. Obor veřejného zdravotnictví (public health) existuje nejen v rámci Evropské unie (EU), ale ve všech vyspělých zemích světa. Skutečnost, že se podařilo ve vyspělých zemích významně eliminovat výskyt infekčních onemocnění, způsobila, že se veřejné zdravotnictví začalo označovat jako tzv. new public health. Obor se začal orientovat na problematiku a intervence v oblasti chronických neinfekčních (kardiovaskulárních, nádorových, metabolických) onemocnění, která se zejména od konce 60. let 20. století stala hlavní příčinou nemocnosti a úmrtnosti populace vyspělých evropských států včetně České republiky – ta patřila na konci 80. let minulého století k zemím s nejvyšší intenzitou úmrtnosti na nemoci oběhové soustavy.

V 90. letech 20. století došlo v České republice k prudkému rozvoji zdravotnictví, který se začal promítat do zlepšování ukazatelů zdravotního stavu české populace. Především docházelo k postupnému poklesu mortality na kardiovaskulární onemocnění v důsledku farmakologické kontroly hypertenze, rozvoje kardiochirurgie, zavedení nových léčebných postupů a organizace péče o pacienty s infarktem myokardu, cévní mozkovou příhodou a později k zavedení plošných screeningových onkologických programů, které umožnily časnou identifikaci příznaků a projevů nádorových onemocnění a jejich včasnou léčbu. Svoji roli při poklesu úmrtnosti na výše uvedená onemocnění sehrála i cílená edukace obyvatel a jejich výchova ke zdravějšímu životnímu stylu. Na zvyšování zdravotní gramotnosti populace se podílejí vládní i nevládní organizace napříč resorty pod metodickým vedením Státního zdravotního ústavu. Do popředí zájmu oboru veřejného zdravotnictví se postupně dostalo sledování a vyhodnocování zdravotního stavu populace, prevence, výchova ke zdravému životnímu stylu, podpora zdraví a zdravotnický management. Stále větší pozornost v oblasti veřejného zdravotnictví se věnuje zejména sociálním determinantám zdraví (chudoba, nízká zdravotní gramotnost) a nerovnostem ve zdraví.

Mezi současné hrozby veřejného zdraví, a tedy i problémy veřejného zdravotnictví států Evropské unie včetně České republiky, nadále patří chronická neinfekční onemocnění (kardiovaskulární, nádorová, metabolická) a infekční onemocnění, jejichž incidence se zvyšuje v posledních desetiletích a která se mohou stát významným zdravotním problémem v blízké budoucnosti. Jedná se o onemocnění vyvolaná nově identifikovanými etiologickými agens nebo novými kmeny či druhy již známých mikroorganismů (např. HIV/AIDS, SARS, lymeská borelióza), dále nová infekční onemocnění vzniklá změnou nebo vývojem již známého etiologického agens (např. antigenní změny u chřipky) a známá infekční onemocnění, která se šíří na novém území (např. západonilská horečka). Velkou hrozbou jsou také již známá onemocnění, jejichž zvýšená incidence nebo znovuobjevení v populaci souvisí se změnou procesu šíření nákazy (např. záškrt, dávivý kašel, spalničky, příušnice). Značné zdravotní riziko a ohrožení veřejného zdraví představují i vysoce nebezpečné nákazy s rizikem zavlečení na území států Evropské unie (hemoragické horečky Ebola, Lassa, Marburg).

Dalším závažným problémem veřejného zdravotnictví je stoupající antibiotická rezistence, zdravotní rizika spojená s migrací obyvatel z jiných světadílů do České republiky (virové hepatitidy, vrozený zarděnkový syndrom, tuberkulóza, infekce HIV, syfilis, kapavka), vysoká prevalence rizikových faktorů životního stylu obyvatel České republiky, zejména kuřáctví a nadměrná konzumace alkoholických nápojů, užívání nelegálních návykových látek, odmítání očkování, které snižuje kolektivní imunitu, stárnutí populace a zejména dopad stálého zvyšování průměrné délky života obyvatel na systémy zdravotní péče.

Literatura

HNILICOVÁ H. Veřejné zdravotnictví z pohledu historie. ŠVZ IPVZ Praha.

Veřejné zdravotnictví. Výukové materiály Ústavu veřejného zdravotnictví a medicínského práva 1. LF UK.

2Zdraví a jeho determinanty, životní styl a jeho rizikové a protektivní faktory, syndrom rizikového chování

2.1Zdraví

Zdraví je v Ústavě České republiky stanoveno jako jedno z lidských práv. Zdraví lze jen obtížně definovat a měřit. Snadnější je to s nemocemi. Úroveň zdraví obyvatelstva je proto obyčejně vyjadřována mírami „negativního zdraví“, tzn. nemocností a úmrtností populace. Zdraví má mnoho aspektů, jejichž důležitost se mění v různých historických obdobích, v průběhu života lidí, v závislosti na kultuře, ekonomice, rozvoji medicíny i celé široké péči o zdraví a v návaznosti na mnoho dalších okolností.

Nejčastěji citovaná definice zdraví je uvedena v preambuli Ústavy Světové zdravotnické organizace (World Health Organization, WHO), která byla podepsána dne 22. července 1946 zástupci 61 států a vstoupila v platnost na základě ratifikace 26 signatářských států dne 7. dubna 1948.

Nejčastěji citovaná definice zdraví zní: „Zdraví je stav úplné fyzické, duševní a sociální pohody a nejen nepřítomnost nemoci nebo vady.“ Tato definice zahrnuje tři základní aspekty zdraví:

1.Fyzické neboli tělesné zdraví, které souvisí s nepřítomností nemoci nebo vady.

2.Psychické neboli duševní zdraví, které je zásadním kritériem kvality života a umožňuje lidem vnímat smysluplnost svého života.

3.Sociální zdraví, které umožňuje jedincům navazovat sociální kontakty a zvládat jejich sociální role.

Zdraví tedy představuje subjektivní pocit (vnímání), který nemusí korespondovat s objektivním zjišťováním stavu jedince. Ve vnímání tohoto pocitu pak existují velké individuální rozdíly, jež jsou ovlivňovány mnohými historickými, kulturními a sociálními faktory (např. zkušeností předchozích generací).

K výhodám definice zdraví WHO patří jednoduchost, stručnost, výstižnost, srozumitelnost a přijatelnost pro odbornou i laickou veřejnost; současně představuje odklon od tradičního biologického pojetí zdraví k biopsychosociálnímu modelu zdraví a nemoci. Určitou nevýhodou této definice je, že zdraví je vymezováno příliš široce a obecně, a tak by často nebylo možné jeho objektivní měření. Zdraví výrazně ovlivňuje kvalitu života, neboť patří k prioritám jednotlivce, rodiny i celé společnosti. Veřejné zdraví je podmíněno tím, jak dokáží k ochraně a podpoře vlastního zdraví přispět jednotliví občané a jakou podporu najdou ve společnosti.

2.2Determinanty zdraví

Determinanty zdraví zahrnují souhrn jevů a podmínek, které určují a výrazně ovlivňují zdraví. Jde o širokou škálu osobních, sociálních a ekonomických faktorů i charakteristik životního prostředí.

Mezi základní determinanty ovlivňující zdraví patří:

■životní styl (způsob života, životní úroveň, sociální faktory, nezaměstnanost, charakter práce, stres, úroveň vzdělání, způsob stravování, pohybová aktivita, abúzus nelegálních drog, abúzus legálních drog: tabáku, alkoholu, léků)

■hygiena, postoj k vlastnímu zdraví a péče o něj

■zdravotnické služby a jejich kvalita (rozvoj medicíny a lékařské techniky, zdravotní politika, dostupnost zdravotní péče, zdravotnický systém, úroveň zdravotnictví, organizace financování a řízení zdravotnictví)

■faktory životního prostředí (ovzduší, kvalita vody a potravin, klimatické podmínky, záření, hluk, chemické látky, biologické infekční faktory)

■genetické faktory (vrozené vady, dispozice ke vzniku nemoci, úroveň intelektových schopností, rozdíly ve zdraví mužů a žen)

Pokusíme-li se kvantifikovat vliv takto definovaných determinant, pak faktory životního prostředí ovlivňují zdraví z cca 15–20 %, genetické faktory z cca 10–15 %, skupina faktorů životního stylu celými cca 50 % a efektivita, kvalita a dostupnost zdravotní péče ovlivňují zdravotní stav populace „jen“ cca z 10–15 %.

Determinanty zdraví mohou zdraví člověka, komunit a vybraných populačních skupin ovlivňovat pozitivně, například zvýšením odolnosti vůči nemoci, anebo naopak negativně vznikem onemocnění. V chudých rozvojových zemích jsou stále nejčastější příčinou úmrtí infekční a parazitární choroby, zatímco v bohatých zemích převládá úmrtnost na kardiovaskulární, onkologická a metabolická onemocnění. Determinanty zdraví je možné znázornit schématem na obrázku P1 v barevné příloze.

Obr. P1 Hlavní determinanty zdraví – co způsobuje rozdíly ve zdravotním stavu populace

Zdravotní stav každého jedince je závislý na vědomostech, znalostech a aktivní péči o vlastní zdraví. Nelze zcela spoléhat na zdravotní péči, která řeší především stavy, kdy již došlo k rozvoji určitého onemocnění. Základním úkolem každého jedince je prevence nemoci a na každém záleží, zda sleduje individuální změny svého zdravotního stavu ve všech projevech a symptomech. Úlohou všech zdravotníků je poskytovat kvalitní informace, jak o své zdraví nejlépe pečovat, neboť zdraví každého jednotlivce, zdraví příslušníků určité komunity, zdraví příslušníků vybrané populační skupiny tvoří základ úrovně a kvality veřejného zdraví.

2.3Životní styl a jeho faktory

Nejvýznamnější determinantou zdraví je životní styl, jehož faktory lze rozdělit na vnější a vnitřní.

Mezi vnější faktory životního stylu patří:

■Ekonomické faktory: Základním předpokladem pro zajištění podmínek zdravého životního stylu člověka již od dětství je dostatek finančních prostředků.

■Sociální faktory: Do životního stylu se výrazně promítá vliv společnosti, neboť obecně platí, že příslušníci určité sociální vrstvy, tedy se stejným sociálním statusem, mají obdobný životní styl pouze s individuálními odlišnostmi.

■Geografické vlivy: Životní styl každého jednotlivce a celé populace ovlivňuje i zeměpisné pásmo, kde jedinec trvale žije.

■Etnická příslušnost: Tradice a zvyklosti různých etnických populačních skupin značně ovlivňují jejich životní styl.

■Rodinné vlivy: Rodina ovlivňuje zejména v dětství úroveň výživy, náplň trávení volného času (sport, zájmové kroužky, pohyb, relaxace) a další faktory, které výrazně určují budoucí životní styl adolescenta a dospělého člověka.

■Úroveň vědeckého, zejména medicínského poznání: Medicínské poznání nabízí stále novější odborné poznatky a aplikuje je do praxe, čímž dochází ke zkvalitnění lékařské péče i ovlivnění a změně chování lidí.

■Pracovní podmínky: Pracovní podmínky mohou být příčinou vážného poškození fyzického i duševního zdraví (fyzikální a chemické škodliviny v pracovním prostředí, šikana, mobbing a bossing na pracovišti).

Mezi vnitřní faktory životního stylu patří:

■Psychologické faktory: Osobnost jedince a jeho psychika hrají velmi důležitou roli v případě zdraví prospěšného i rizikového chování zejména v adolescenci.

■Zdravotní stav: Vrozená či získaná chronická onemocnění omezují zdraví prospěšné aktivity, zejména kvalitu stravování a úroveň pohybové aktivity člověka.

■Zdravotní gramotnost: Znalost aktuálních vědecky podložených informací týkajících se jednotlivých oblastí životního stylu a jejich aplikace pomáhají realizaci zdraví prospěšného chování.

2.4Zdravý způsob života

Zdravý způsob života zahrnuje pravidelný denní režim s dodržováním zásad zdravé životosprávy, tedy s dostatkem odpočinku a spánku, zdravým a pravidelným stravováním, dostatkem pohybové aktivity, dodržováním zásad osobní hygieny, ochranou před infekčními chorobami, úrazy, absencí užívání návykových látek a psychickou pohodou zejména v mezilidských vztazích.

Vědecké poznatky medicíny prokázaly, že nemoci, zvláště chronické, jsou způsobeny více faktory (teorie multikauzality) a že jim lze účinně předcházet. V případě celé řady infekčních onemocnění zejména očkováním, ale např. i tak jednoduchým opatřením, jako je mytí rukou, které slouží jako prevence infekční hepatitidy A i dalších nemocí včetně chřipky, v případě kardiovaskulárních, nádorových a metabolických chorob zdravým životním stylem. Odborníky byla zpracována konkrétní doporučení týkající se výživy, fyzické aktivity, kouření a pití alkoholu, což mělo dramatický vliv na změnu chování (behaviorální faktory) a postupné zlepšování zdraví populace ve většině vyspělých evropských zemí. Začal být kladen důraz na zdravý životní styl jako hlavní determinantu zdraví, avšak další vědecké důkazy přinesly poznání, že existují silné vazby mezi životním stylem a socioekonomickým statusem, a do popředí se tak dostala problematika sociálních determinant zdraví. Kulturní, sociální a etnické populační skupiny se liší v tom, čemu ve vztahu ke zdraví přikládají význam, a toto myšlení se odráží i v jejich životním stylu.

2.5Rizikové chování (syndrom rizikového chování)

Mezi formy rizikového chování patří:

■rizikové zdravotní návyky (např. pití alkoholu, kouření, užívání drog, včetně nadměrného nebo nesprávného užívání léků, nedostatečná nebo nadměrná pohybová aktivita, hráčství /gambling/, rizikové a narušené stravovací návyky /disordered eating/ a poruchy příjmu potravy /eating disorders/, sexuálně rizikové chování /např. předčasné zahájení pohlavního života, promiskuita, nechráněný pohlavní styk s rizikovými partnery, předčasné mateřství/, netolismus /závislost na videohrách, sociálních sítích/ atd.)

■interpersonální agresivní chování (např. extrémní projevy slovní a fyzické agrese, šikana, týrání, domácí násilí, antisemitismus, extremismus, rasismus, xenofobie, homofobie, mobbing, bossing atd.)

■extrémní projevy agrese vůči osobám i majetku (např. vandalismus, krádeže, sprejerství, sebepoškozování a sebevražedné chování atd.)

■rizikové chování vedoucí ke vzniku a šíření infekčních onemocnění (např. nedostatečná hygiena rukou, nadužívání antibiotik, odmítání povinného očkování, šíření sexuálně přenosných chorob atd.)

2.6Rizikové zdravotní návyky (rizikové faktory životního stylu)

2.6.1Rizikový faktor: nezdravá výživa

Nezdravá výživa zvyšuje výskyt chronických neinfekčních onemocnění v populaci a je typická nadměrným energetickým příjmem, zejména:

■vysokým příjmem masa a masných výrobků (uzenin), které jsou zdrojem živočišných tuků (cholesterolu)

■vysokým příjmem rafinovaného cukru v sladkostech a slazených nápojích

■vysokým příjmem soli

Je charakteristická také nedostatečným příjmem:

■ryb a výrobků z ryb

■nízkotučných mléčných výrobků

■ovoce a zeleniny

Ke škodlivosti takovéto výživy je třeba přičíst klesající energetickou náročnost lidské práce a nízkou pohybovou aktivitu velké části populace.

Rizika nezdravé výživy

Z hlediska vzniku a rozvoje nejčastějších neinfekčních hromadně se vyskytujících onemocnění je možné definovat hlavní rizika pramenící z nezdravé výživy:

■Vysoký příjem nasycených mastných kyselin a cholesterolu zvyšuje hladinu cholesterolu v krevním séru a urychluje rozvoj aterosklerózy.

■Vysoký příjem nasycených mastných kyselin a celkový nadměrný energetický příjem mají souvislost s rizikem vzniku karcinomu prsu, kolorektálního karcinomu, karcinomu endometria a ovarií.

■Vysoký příjem soli je významným rizikovým faktorem rozvoje hypertenze a v jejím důsledku cévní mozkové příhody a levostranného srdečního selhání, stejně jako osteoporózy, karcinomu žaludku a onemocnění ledvin. Je uváděn i vztah k rozvoji bronchiálního astmatu.

■Dlouhodobý vysoký příjem jednoduchých sacharidů vede ke vzniku zubního kazu, nadváze a obezitě a může ovlivnit i vznik inzulinové rezistence vedoucí k diabetu mellitu 2. typu.

■Nízký příjem vlákniny je rizikem pro rozvoj aterosklerózy, diabetu mellitu 2. typu a karcinomu tlustého střeva a konečníku.

■Nízký příjem vápníku a vitaminu D může ovlivnit vznik a rozvoj osteoporózy.

■Nízký příjem jodu způsobuje poruchy funkce štítné žlázy, jejichž důsledkem může být rozvoj strumy, snížení intelektového potenciálu jedince v době růstu aj.

Záměrně nízký energetický příjem z potravy je podstatou mentální anorexie a mentální bulimie. Nejzávažnější nemoci se vztahem k nezdravé výživě jsou ateroskleróza, hypertenze, kardiovaskulární nemoci, cévní onemocnění mozku a některé druhy rakoviny, zejména zažívacího traktu. Nejčastější chorobou z nesprávné výživy je obezita, která zvyšuje riziko nemocí kardiovaskulárních, pohybových a diabetu mellitu 2. typu. Nezdravá výživa zvyšuje také riziko vzniku metabolického syndromu. Nedostatek vápníku, zejména pokud je spojen s nedostatkem vitaminu D a s nedostatkem pohybu, je rizikovým faktorem osteoporózy, zejména u žen v klimakteriu.

Nedostatek jodu je příčinou hypotyreózy a jejích důsledků např. pro vývoj plodu a vývoj kognitivních funkcí u dětí. V České republice se jod přidává do soli, takže problém s jeho nedostatkem neznáme. Podle poslední studie SZÚ saturace jodem u těhotných a kojících žen má třetina těchto žen deficit jodu. Je to jediná problematická skupina z hlediska jodového deficitu v ČR. Pro monitorování saturace české populace jodem existuje v ČR při SZÚ Mezirezortní skupina pro řešení jodového deficitu, která pravidelně iniciuje výzkum saturace jodem a následná opatření. Deficit u těhotných a kojících žen je řešen edukací ve spolupráci s gynekology a porodníky. Za tím účelem vydal SZÚ v roce 2018 edukativní leták, který je dostupný na webu SZÚ (http://www.szu.cz/uploads/documents/czzp/JOD/2018/Finale_jod_krivky.pdf).

Vysoký příjem rafinovaného cukru je příčinou vysokého výskytu zubního kazu, zejména u dětí. Hypovitaminózy mohou vzniknout u lidí s nemocemi zažívacího traktu při poruše resorpce nebo u sociálně deprivovaných lidí, např. u osob bez přístřeší. Potraviny mohou být i zdrojem cizorodých látek, avšak ani dlouhodobá expozice těmto látkám u průměrné osoby nepřekračuje v ČR limity a z hlediska karcinogenních účinků není nebezpečná.

Nadváha a obezita

Nadváha a obezita jsou stavy související především s nadměrným příjmem a nedostatečným výdejem energie. Nadváhu definujeme jako nadbytek hmotnosti, obezitu jako nadměrnou akumulaci tukové tkáně.

Pro určení stupně nadváhy a obezity se nejčastěji používá hodnocení podle indexu tělesné hmotnosti, běžně označovaného zkratkou BMI (Body Mass Index), konkrétní hodnoty uvádí tabulka 1.

Počítá se z poměru tělesné hmotnosti a druhé mocniny výšky:

Tab. 1 Hodnocení BMI

Hodnota BMI

Míra obezity

18,5 a méně

nižší hmotnost, podváha

18,6–25

normální hmotnost

25,1–30

nadváha

30,1–35

obezita 1. stupně (mírná otylost)

35,1–40

obezita 2. stupně (výrazná otylost)

> 40

obezita 3. stupně (maligní, morbidní otylost)

Vztah mezi BMI a zdravotními důsledky obezity je ověřen mnoha velmi dobře provedenými vědeckými studiemi. Nevýhodou tohoto ukazatele je skutečnost, že BMI nedokáže odlišit, do jaké míry se na tělesné hmotnosti podílí tuk a do jaké třeba svaly – stokilový kulturista s výškou 180 cm má stejné BMI jako stejně vysoký a stejně těžký tlouštík. Medicína proto paralelně s BMI používá jako další kritérium nadváhy také obvod pasu, který se navíc ukázal jako mimořádně vhodné kritérium tzv. metabolického syndromu, jenž zahrnuje několik složek, mezi nimiž dominuje cukrovka 2. typu, vyšší krevní tlak (hypertenze) a obezita. Je známo, že nejen celkové množství tělesného tuku, ale také jeho rozložení v těle ovlivňuje zdravotní rizika. Nejnebezpečnější je přitom tuk v krajině břicha, jehož zvýšené množství se označuje jako centrální obezita, která je právě spojena s metabolickým syndromem.

Při diagnostice obezity je důležité zjišťovat nejen množství tukové tkáně, ale také její rozložení. Z hlediska zdravotních důsledků obezity je závažnější její abdominální (androidní) forma, kdy se zásoby tuku ukládají v oblasti břicha, oproti gynoidní formě se zásobami tuku v oblasti hýždí a stehen. Toto rizikové ukládání tuku je možno jednoduše posoudit podle poměru pasu a boků. Jedná se o ukazatel WHR (Waist/hip Ratio), tedy poměr pas/boky.

Na rizikový, centrální typ ukládání tuku v těle poukazuje poměr obvod v pase/obvod v bocích (tab. 2).

Tab. 2 Hodnocení rizika zdravotních důsledků nadváhy a obezity

Obvod v pase/obvod v bocích

ženy – vyšší než 0,85

muži – vyšší než 1,00

Jednodušším ukazatelem, který svědčí o rizikovém ukládání tuku v těle, je obvod pasu (tab. 3).

Tab. 3 Hodnocení rizika zdravotních důsledků nadváhy a obezity (hranice centrální obezity)

Obvod pasu

Mírné riziko

Vysoké riziko

ženy

> 80 cm

> 88 cm

muži

> 94 cm

> 102 cm

Již dlouho bylo zřejmé, že by bylo vhodné vytvořit kritérium, které by dokázalo kombinovat výhody BMI i obvodu pasu. Odborníci z USA navrhli nový index, který nazvali ABSI (A Body Shape Index), tedy index tvaru těla. Konstrukce tohoto indexu je ovšem dosti složitá.

Kromě endokrinologického a metabolického onemocnění, která též mohou být příčinou obezity, je třeba hledat příčiny nadváhy a obezity ve způsobu života, zejména v nadměrném energetickém příjmu, který výrazně převyšuje energetický výdej. U osob s nadváhou a obezitou je často diagnostikován zvýšený krevní tlak. Při BMI > 27 je dvojnásobná pravděpodobnost nálezu zvýšeného tlaku krve, při BMI > 30 je až trojnásobná pravděpodobnost nálezu hypertenze. Nadváha a obezita jsou také hlavními příčinami zvýšení LDL-cholesterolu u mladších osob. Výskyt je 2krát vyšší oproti osobám s normálním BMI.

Se vzrůstající tělesnou hmotností také stoupá riziko vzniku kardiovaskulárních onemocnění, výskyt diabetu mellitu 2. typu je u obézních osob 3krát vyšší oproti osobám s normálním BMI. V pravděpodobném příčinném vztahu s obezitou jsou též cholelitiáza a nádory prsu a endometria.

Základem prevence nadváhy a obezity je edukace. K zásadám prevence patří:

■pravidelné sledování tělesné hmotnosti a proporcionality

■zajišťování rovnováhy příjmu a výdeje energie – zejména regulace příjmu tuků a jednoduchých cukrů

■zajištění dostatečné tělesné aktivity

■dodržování zásad správné výživy včetně dostatečného denního příjmu neslazených tekutin

Existuje také možnost využití metody analýzy složení těla přístrojem Bodystat, který pracuje na principu měření různých složek proudových odporů při průchodu tělesnými strukturami. Následně jsou rovnicemi vypočítány hodnoty složení těla v absolutních hodnotách i procentuálně, tedy tuk, aktivní tělesná hmota celkově i s odečtem vodního podílu, celková tělesná voda. Vyšetření je rychlé, pohodlně opakovatelné a slouží k diagnostice nadváhy a obezity.

Hypertenze

Riziko kardiovaskulárních komplikací narůstá s výškou krevního tlaku. Hranice mezi normálním a zvýšeným krevním tlakem se v souvislosti s novými poznatky vědeckého výzkumu a klinických zkušeností zpřísňuje (tab. 4). Kromě genetických faktorů se na vzniku hypertenze významně podílejí faktory životního stylu, které jsou ovlivnitelné. Jsou to zejména:

■vysoký příjem sodíku (kuchyňská sůl, minerální vody s vysokým obsahem Na)

■nadměrné užívání alkoholu

■nedostatečná tělesná aktivita

■obezita

Tab. 4 Hodnocení výše krevního tlaku podle Evropské kardiologické společnosti (ESC) a Evropské společnosti pro hypertenzi (ESH)

Kategorie

krevního tlaku

Systolický tlak

(mm Hg)

Diastolický tlak

(mm Hg)

optimální

< 120

< 80

normální

120–129

80–84

prehypertenze

130–139

85–89

hypertenze

≥ 140

≥ 90

Hypertenze se významně podílí na vzniku následujících onemocnění:

■ateroskleróza

■ischemická choroba srdeční

■centrální mozková příhoda

■selhávání ledvin

Riziko vzniku koronárních příhod je u hypertoniků až 4krát vyšší, riziko příhod cerebrovaskulárních 7krát vyšší v porovnání s normotoniky.

Riziko vzniku komplikací vzrůstá kombinací hypertenze se zvýšenou hladinou sérového LDL-cholesterolu, sníženou hladinou HDL-cholesterolu, zvýšenou glykemií a kuřáctvím.

Zvýšená hladina krevních tuků

V krvi kolují tuky cholesterol, triglyceridy, fosfolipidy a mastné kyseliny. Z nich mají vysoký zdravotní význam cholesterol a triglyceridy, které jsou v úzkém vztahu k tvorbě aterosklerotických plátů a ke vzniku kardiovaskulárních onemocnění.

Cholesterol je nezbytný pro výstavbu a funkci každé buňky, pro tvorbu řady hormonů a pro tvorbu žlučových kyselin v játrech.

Celkový cholesterol je základní orientační hodnota. Běžná, fyziologická hladina cholesterolu v krevní plazmě stoupá v průběhu života. Malé děti mají okolo 2,8 mmol/l krve. Fyziologická hodnota celkového cholesterolu je u osob do 40 let věku pod 5,2 mmol/l krve a u osob nad 40 let věku do 5,8 mmol/l krve. U seniorů je fyziologická hodnota do 6,2 mmol/l.

Cholesterol se váže na bílkoviny a vytváří s nimi lipoproteinové částice. Ty mají buď nízkou hustotu, tzv. LDL-cholesterol (z anglického low density lipoproteins) nebo vysokou hustotu, tzv. HDL-cholesterol (z anglického high density lipoproteins). LDL-lipoproteiny napomáhají usazování cholesterolu v cévách. Cholesterol prostupuje skrze endotel, kde ve stěně cévy vyvolává zánět, jehož následkem se cévní stěna ztlušťuje, vyklenuje se do lumen cévy, jejíž průsvit se tak zužuje, endotel se vyklenutím napíná a může prasknout. Každé porušení endotelu aktivuje koagulační kaskádu s následným vznikem krevní sraženiny. Výsledkem je pak podle lokalizace infarkt myokardu, cévní mozková příhoda, uzávěr tepny dolní končetiny apod. HDL odnášejí cholesterol do jater, kde se odbourává. Čím nižší je HDL-cholesterol, tím vyšší je riziko srdečně-cévních onemocnění. Snížená hladina HDL-cholesterolu pod 1,0 mmol/l a zvýšená hladina LDL-cholesterolu nad 3 mmol/l krve jsou rizikovým faktorem pro rozvoj kardiovaskulárních onemocnění. Cílem prevence aterosklerózy je tedy snižování celkového cholesterolu a zejména nadměrně vysokých hodnot LDL-cholesterolu a zvyšování hodnot HDL-cholesterolu.

Triglyceridy jsou zásobárnou energie a jsou obsaženy v lipoproteinech s velmi nízkou hustotou, jsou tedy také ukazatelem kardiovaskulárního rizika. Bezpečná hodnota triglyceridů v krevní plasmě je < 1,7 mmol/l u mužů a < 1,2 mmol/l u žen.

Neopominutelnou příčinou vysoké hladiny cholesterolu je genetická dispozice. Výskyt u rodičů by měl být důvodem k ostražitosti u dětí.

Výživa má v prevenci zvýšené hladiny cholesterolu v krvi zásadní význam. Rizikem je strava s nadbytkem živočišných tuků a monosacharidů a nedostatek vlákniny. Na zvýšených hodnotách se podílí také přímá konzumace cholesterolu obsaženého v potravinách, i když závažnější je metabolická tvorba cholesterolu z přijatých tuků. Závažný je též nedostatek tělesné aktivity a na rozvoj hypercholesterolemie má negativní vliv i kouření.

Základem prevence jsou zdravotně výchovná doporučení zaměřená na ozdravení výživy, zvýšení tělesné aktivity a výchovu k nekuřáctví. Vyšetřování cholesterolu by mělo být pravidelně prováděno u osob se zjištěnými nebo předpokládanými riziky. U lidí s hodnotami nad 6,2 mmol/l je nutno opakovat vyšetření po třech měsících.

Přednostní vyšetření by mělo být provedeno u vysoce rizikových osob, mezi něž patří jedinci s hypertenzí, obezitou, diabetem, kuřáctvím, nedostatkem pohybu, rodinnou anamnézou předčasného úmrtí na koronární příhodu, infarkt myokardu a cévní mozkovou příhodu.

Při hodnotách cholesterolu nad 6,2 mmol/l je prvním léčebným krokem důrazné výživové doporučení spočívající v:

■redukci příjmu tuků tak, aby jejich podíl na celkovém energetickém příjmu byl maximálně 30 %, z toho podíl nasycených mastných kyselin 10 %

■snížení denního příjmu cholesterolu v potravě pod 300 mg

■omezení celkového energetického příjmu

■zvýšení příjmu zeleniny a ovoce tak, aby tvořily 50 % celkového denního příjmu potravy

Mentální anorexie a mentální bulimie

Mentální anorexie a mentální bulimie jsou psychosomatická onemocnění, jejichž podstatou je záměrně nízký energetický příjem z potravy.

■Mentální anorexie je restriktivní (omezovací) forma poruchy příjmu potravy charakterizovaná ubýváním na váze, které je úmyslné a udržované.

■Mentální bulimie je „vypuzovací“ forma poruch příjmu potravy.

■Příčinou obou typů poruch příjmu potravy je komplex celé řady faktorů z oblasti psychické a sociální.

■Diagnostická kritéria mentální anorexie (dle Mezinárodní klasifikace nemocí MKN-10):

–Úbytek hmotnosti (nebo u dětí chybění přírůstku hmotnosti) minimálně o 15 % oproti tělesné hmotnosti normální pro daný věk a výšku nebo BMI index je 17,5 a méně.

–Hmotnost si pacient/pacientka snižuje sám/sama dietami.

–Vnímání sebe sama jako příliš tlusté/tlustého, přetrvávající strach z tloušťky, zkreslené představy o vlastním těle.

–Výrazná porucha hypothalamo-hypofyzo-gonadální osy projevující se u žen amenoreou, u mužů ztrátou libida a potence.

–Pokud vznikne před pubertou, je tato opožděna či zastavena.

–Ztráta menstruace, nespavost, nesoustředěnost.

–Negativní zdravotní důsledky mentální anorexie:

–Metabolismus – snížená hladina draslíku, edémy, metabolická alkalóza, hypercholesterolemie.

–Gastrointestinální trakt – hypertrofie příušních žláz, zpomalené vyprazdňování žaludku, zácpa, záněty slinivky břišní.

–Kardiovaskulární systém – bradykardie, hypotenze, srdeční arytmie.

–Hematologické problémy – anemie, trombocytopenie.

–Kožní problémy – suchá, praskající kůže.

■Diagnostická kritéria mentální bulimie (dle Mezinárodní klasifikace nemocí MKN-10):

–Opakované epizody přejídání (nejméně 2krát týdně po dobu tří měsíců), při nichž je v krátkém čase konzumováno velké množství jídla.

–Neustálé zabývání se jídlem a silná, neodolatelná touha po jídle.

–Snaha potlačit „výkrmný“ účinek jídla jedním nebo více z následujících způsobů: vyprovokované zvracení, zneužívání projímadel, střídavá období hladovění, užívání léků typu anorektik, tyreoideálních preparátů nebo diuretik; diabetici se mohou snažit vynechávat léčbu inzulinem.

–Pocit přílišné tloušťky spojený s neodbytnou obavou z tloustnutí.

Často (ne vždy) je v anamnéze epizoda anorexie nebo intenzivnější omezování v jídle:

•purgativní typ – (purgancia jsou projímadla) provádí pravidelně zvracení, zneužívá laxativa (projímadla) nebo diuretika (odvodňující léky)

•nepurgativní typ – používá různé diety, hladovky nebo intenzivní fyzická cvičení, ne však pravidelné purgativní metody.

Důležitým znakem pro to, aby nemocná vnímala přejídání jako záchvatovité nebo neovladatelné, je pocit ztráty kontroly nad jídlem. Kromě mnoha fyzických problémů se objevuje také řada problémů psychických, jako pocity smutku, osamocení, zoufalství, bezmoci, deprese, sebevražedné sklony a sklony k sebepoškozování. V extrémních případech může vést porucha příjmu potravy u mentální anorexie až ke smrti. Rozšíření poruch příjmu potravy v ČR je srovnatelné se zeměmi západní Evropy, kde patří mezi nejčastější onemocnění mladých žen a má vzrůstající tendenci. Na základě různých studií lze předpokládat, že mentální anorexií trpí cca 0,5–1 % dospívajících dívek a mladých žen a prevalence mentální bulimie se pohybuje mezi 3–6 %.

Výživová doporučení

WHO uvádí, že 80 % případů nemocí srdce, cévních mozkových příhod, diabetu mellitu 2. typu a 40 % případů rakoviny by bylo možno předejít, pokud by se vyloučily rizikové faktory běžného životního stylu. Většina hlavních faktorů, které se uplatňují nepříznivě na zdraví člověka, souvisí s výživou. V pořadí závažnosti jsou to: nadbytečný příjem soli, vysoký příjem alkoholu, nevhodné složení konzumovaného tuku, vysoký příjem energie a nedostatečný příjem ovoce a zeleniny. Nesprávná výživa se tak významně podílí na řadě onemocnění, která ovlivňují aktivitu člověka a zvyšují riziko jeho předčasného úmrtí.

V souvislosti s těmito zjištěními byly stanoveny velmi konkrétní cíle pro oblast výživy obyvatelstva Evropy, a tedy i České republiky, jež jsou uvedeny v následujícím přehledu.

Cíle pro oblast výživy dospělé populace:

■snížení příjmu živočišných tuků a zvýšení podílu rostlinných olejů, zejména oleje olivového a řepkového, pokud možno bez tepelné úpravy, pro zajištění optimálního složení mastných kyselin přijímaného tuku; výrazné omezení příjmu potravin obsahujících kokosový tuk, palmojádrový tuk a palmový olej

■snížení příjmu cukru a omezení jeho náhrady fruktózou nebo sorbitolem

■zvýšení spotřeby zeleniny a ovoce včetně ořechů, snižování přívodu energie a zvýšení obsahu vlákniny ve stravě; denní příjem zeleniny a ovoce by měl dosahovat 600 g, včetně zeleniny tepelně upravené, přičemž poměr zeleniny a ovoce by měl být cca 2 : 1

■zvýšení spotřeby luštěnin jako bohatého zdroje kvalitních rostlinných bílkovin s nízkým obsahem tuku, nízkým glykemickým indexem a vysokým obsahem ochranných látek

■nahrazení výrobků z bílé mouky výrobky z mouky tmavé nebo celozrnné z důvodů snížení příjmu energie a zvýšení příjmu ochranných látek

■preferování příjmu potravin s nižším glykemickým indexem (méně než 70): luštěniny, celozrnné výrobky, neloupaná rýže, těstoviny aj.

■výrazné zvýšení spotřeby ryb a rybích výrobků, včetně mořských, kde je výhodou u tučnějších ryb vyšší obsah omega-3 mastných kyselin, v celkovém množství cca 400 g/týden

■snížení spotřeby živočišných potravin s vysokým podílem tuku (např. vepřový bok, plnotučné mléko a mléčné výrobky s vysokým obsahem tuku, uzeniny, lahůdkářské výrobky, některé cukrářské výrobky, trvanlivé a jemné pečivo apod.)

■zajištění správného pitného režimu, tzn. denní příjem u dospělých 1,5–2 l čisté vody nebo vhodných druhů nápojů (při zvýšené fyzické námaze nebo zvýšené teplotě okolí přiměřeně více), přednostně neslazených cukrem, nejlépe s přirozenou ovocnou složkou

■alkoholické nápoje je nutno konzumovat umírněně, aby denní příjem alkoholu nepřekročil u mužů 20 g (přibližně 250 ml vína nebo 0,5 l piva nebo 60 ml lihoviny), u žen 10 g (přibližně 125 ml vína nebo 0,3 l piva nebo 40 ml lihoviny); v případě konzumace výše uvedených dávek se jedná o tzv. nízkorizikové pití, které pravděpodobně nepoškozuje zdraví, nicméně zdraví neprospívá; vztah alkoholu a rozvoje nádorových nemocnění (kromě GIT také rakoviny prsu) byl prokázán

Cíle pro oblast výživy seniorské populace:

■je nutné věnovat pozornost dostatečnému příjmu tekutin a méně energeticky bohaté, ale nutričně kvalitní výživě

■potřeba bílkovin je u starších lidí vyšší, doporučuje se však snižovat příjem tuků

■mezi nedostatkové složky patří především zinek a vápník, z vitaminů jsou to vitamin D, vitamin C i některé z vitaminů skupiny B (zvláště kyselina listová, pyridoxin a vitamin B_12); z hlediska správné výživy se doporučuje dostatečně využívat přirozených zdrojů těchto složek výživy

Cíle pro oblast výživy dětské populace:

■optimální výživou kojence je v prvních šesti měsících věku mateřské mléko, které v této době plně zajišťuje příjem všech živin potřebných pro růst a vývoj dítěte

■strava dítěte ve věku od 1 do 3 let by měla být podána v pěti porcích, měla by obsahovat alespoň 500 ml mléka nebo mléčných výrobků, 4–5 porcí zeleniny a ovoce, 3–4 porce chleba a obilovin, 2 porce drůbežího či rybího masa; dítě by nemělo vůbec dostávat uzeniny a sladkosti pouze výjimečně

■strava dítěte v předškolním věku by měla obsahovat 3–4 porce mléka a mléčných výrobků, 4 porce zeleniny a ovoce, z toho alespoň 2 porce v syrové formě, 3–4 porce chleba či obilovin včetně tmavého celozrnného pečiva, 2 porce méně tučného masa, luštěniny; nesmíme zapomínat na pitný režim dítěte

■strava dětí ve školním a adolescenčním věku by měla obsahovat v každé porci obiloviny – pečivo s preferencí celozrnných výrobků nebo rýži, těstoviny; denně by měly děti tohoto věku dostávat 3–5 porcí zeleniny a ovoce, 2–3 porce mléka a mléčných výrobků, 1–2 porce masa, vejce nebo rostlinné produkty s obsahem kvalitní bílkoviny (sójové výrobky, luštěniny); volné tuky a cukry by měly být konzumovány omezeně, džusy a slazené nápoje by měly být ředěny vodou

■z alternativní výživy nelze u dětí doporučit veganství, makrobiotiku, frutariánství ani další podobné směry; vhodně vedená lakto-ovo-vegetariánská dieta omezuje možnosti výběru výživy dítěte, ale je pro zajištění jeho růstu a vývoje možná

Pro zajištění zdravého vývoje dítěte je nejvhodnější dostatečně pestrá strava, ve výběru úměrná věku dítěte, jeho energetickým a nutričním potřebám.

Pro názornost doporučené denní skladby stravy byla vytvořena Pyramida výživy pro děti (obr. P2 v barevné příloze), která ukazuje, kolik porcí jednotlivých druhů jídel by mělo dítě denně sníst.

Obr. P2 Pyramida výživy pro děti

(autoři Pyramidy výživy pro děti: Leona Mužíková, Veronika Březková; in Pohyb a výživa: šest priorit v pohybovém a výživovém režimu žáků na 1. stupni ZŠ: pokusné ověřování účinnosti programu zaměřeného na změny v pohybovém a výživovém režimu žáků ZŠ. Praha: Národní ústav pro vzdělávání 2014, s. 72. 168 s. ISBN 978-80-7481-069-5)

V rámci naplňování strategického dokumentu Zdraví 2020 se podpoře zdravého stravování a správné výživě obyvatelstva věnuje Akční plán 2 Správná výživa a stravovací návyky populace na období 2015–2020, jehož součástí jsou dílčí dokumenty 2a Správná výživa a stravovací návyky, 2b Prevence obezity, 2c Bezpečnost potravin.

Mezi priority tohoto akčního plánu patří podpora prostředí s nutričně vhodnými potravinami a nápoji, podpora získávání a osvojování si správné výživy a zdravého životního stylu v průběhu celého života již od útlého dětství, dále posilování zdravotního systému směrem k podpoře správné výživy a zdravého životního stylu včetně institucionálního stravování. Pozornost je též věnována systematickému sledování, hodnocení a výzkumu správné výživy a nutriční hodnoty potravin. V neposlední řadě se akční plán zaměřuje na posílení role veřejné správy v oblasti správné výživy a přizvání k řízení a rozhodování všech složek společnosti i sociálních skupin.

2.6.2Rizikový faktor: nedostatečná pohybová aktivita

Pohyb je známkou života a patří k základním fyziologickým potřebám člověka. V současné době většina populace žije v podmínkách, kdy pohyb je omezen na minimum. Pohybová aktivita dětí v ČR je dlouhodobě nedostatečná, mezinárodní doporučení pro pohybovou aktivitu plní v současné době přibližně 25 % chlapců a 20 % dívek, rozdíly mezi pohlavími jsou statisticky významné v neprospěch dívek. Z dlouhodobého sledování z mezinárodní studie HBSC věnované životnímu stylu školáků vyplývá, že pohybová aktivita dětí školního věku neustále klesá. Dostatek tělesného pohybu podporuje a chrání zdraví, neboť pohyb je nezbytný pro správný vývoj a funkci lidských orgánů. V současné době lze konstatovat, že u cca 70 % mužů a žen všech věkových skupin je fyzická aktivita pod úrovní, která ještě může mít pozitivní vliv na zdraví. Je odhadováno, že méně než 20 % populace se aktivně věnuje tělesným cvičením na úrovni, jež snižuje riziko vzniku kardiovaskulárních onemocnění.

Pozitivní vliv pohybové aktivity na zdraví

V lidském těle dochází v důsledku pravidelné pohybové aktivity k morfologickým a funkčním změnám, které mohou zabránit vzniku mnoha nemocí nebo je oddálit a zlepšit výkonnost při tělesné námaze.

Existuje dostatek vědeckých důkazů, že pohybová aktivita má tyto zdravotní přínosy:

■snížení rizika kardiovaskulárních chorob

■prevence nebo oddálení vzniku hypertenze, dobrá výkonnost kardiopulmonálních funkcí

■nižší výskyt diabetu mellitu 2. typu

■udržování tělesné hmotnosti, snížení rizika nadváhy a obezity

■snížení rizika rakoviny prsu, prostaty a tlustého střeva

■zvýšení mineralizace kostí v mládí přispívá k prevenci osteoporózy a zlomenin ve starším věku

■zlepšení zažívání a regulace střevního rytmu

■udržování a zlepšování svalové síly a vytrvalosti

■udržování motorických funkcí včetně síly a rovnováhy

■udržování kognitivních funkcí, snížení rizika depresí a demence

■nižší úrovně stresu, zlepšení kvality spánku

■zlepšení sebehodnocení, sebeúcty, zvýšení elánu a optimismu

■snížení pracovní neschopnosti ze zdravotních důvodů

■nižší riziko pádů u seniorů

■oddálení rozvoje chronických nemocí spojených se stárnutím

Zdravotní rizika nedostatečné pohybové aktivity

Tělesná nečinnost (hypomobilita) může být spolupříčinou mnoha zdravotních poruch a onemocnění. Jedná se o tato onemocnění:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veřejné zdravotnictví a výchova ke zdraví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.