VLADIMÍR ŠLECHTA

PROJEKT BERSERKR

Copyright © 1999, 2019 by Vladimír Šlechta

Cover © 2019 by Tomáš Flak

2nd Czech Edition © 2019 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-470-3

ISBN PDF: 978-80-7456-471-0

ISBN ePub: 978-80-7456-472-7

ISBN Mobi: 978-80-7456-473-4

Vladimír Šlechta

Projekt

Berserkr

Nakladatelství BROKILON

PRAHA

2019

Knihy Vladimíra Šlechty

v nakladatelství Brokilon

Krvavé pohraničí

Likarijská trilogie

1. Nejlepší den pro umírání (Thompsonův rok)

2. Likario

3. Orcigard

Gordonova země

1. Zahrada sirén

2. Ploty z kostí

3. Hořící přízraky

Samostatné knihy

Krvavé pohraničí

Šílený les

Válečná lest (Příběhy vojáka z Pohraničí)

Kukaččí mláďata

Zima v Thonnierice

Oggerdovský cyklus

Emma z umírajícího města

Střepy z Apokalypsy

Lovci přízraků

Já, Gowery

Kyborgovo jméno

Keltská brána

Projekt Berserkr *

Poslední velkoměsto

1. Tajná historie Bornnu

2. Kletba

3. Padající Archanděl *

Mimo cykly

Rok Havrana

Tajemství Morie

* připravujeme

„Udělám ti malej exkurs, abys byl v obraze. Hlavní město se jmenuje Parag. Státní zřízení bych nazval předstíraná demokracie. Víc než půl století tady autokraticky vládne jedna a ta samá rodina. Je to moje rodina, Oggie. Kdybych se vrátil domů, mohl bych se rovnou ujmout vlády. Pokud bych teda přepral všechny svoje bratrance a strejčky.“

(Střepy z Apokalypsy, povídka Faerie)

Na světlounkém nebi vyskakovaly první hvězdy. Dole v troskách Prahy hořely ohně. Možná to nebyly ohně, ale požáry. Tlupy šílených mrchožroutů se tam přesouvaly z místa na místo a hledaly, co by se dalo ještě zapálit.

(Rok Havrana)

Poznámky:

– Obecná podstatná jména v germánštině jsou psána s malým písmenem na začátku. To odpovídá pravidlům spisovné germánštiny z poloviny třiadvacátého století.

– VAG (véágé, véágéčko) je zkratka pro „vorapokalyptisch gewehr“. Je to označení jakékoli palné zbraně vyrobené před Apokalypsou.

Prolog:
Válečné jméno

01

Ten chlapec se jmenoval Gouvernet Fink.

Nemám mu za zlé hrozné věci, které provedl. Nikdo si nemůže být jistý, jak by se tehdy u Laramise zachoval.

Nebylo mu ještě ani třiadvacet, když jezdil v čele velkých armád po boku vojevůdců. Jindy se zase probíjel pustinou jako řadový člen ustupujícího, bojem zdecimovaného oddílu. Mrzl ve sněhem zavátých opevněních, vyjížděl vstříc namířeným hlavním karabin i napjatým tětivám luků, jejichž kompozitní lučiště svíraly nervózní, zpocené ruce. Necítil strach. Byl veselý, optimistický, přátelský. Měl všechny dobré vlastnosti, jaké si jen dokážete představit. Začínali ho znát. Mluvili o něm. Pěnkavka Gowery, to bylo jeho válečné jméno… znělo mu tak sladce.

Od svých sedmnácti let nevzal do ruky zbraň. Jako pracovní nástroje používal slovo a bílou vlajku. Byl vyjednavač. Parlamentář. Herold. Jel před armádami a domlouval podmínky míru, války i kapitulace.

Občas si ho prohlédnu na starých fotografiích. Dívá se z nich široká důvěřivá tvář bez jediné vrásky, o níž dívky tvrdily, že je hezká. Vlasy nosil dlouhé, začesané za uši. Oblékal se do obdélníkového kusu látky z tmavomodré vlny, jemuž se říká pončo. Takové pončo tehdy nosil jen on. Nechal si ho ušít podle obrázku v jedné prastaré knížce. To pončo byla jeho vizuální značka. Jakmile na druhé straně uviděli tmavomodré a žlutě vzorované cosi, řekli si: Hele, to je ten vyjednavač Gowery Fink. Na toho nebudeme střílet… Takhle to pochopitelně probíhalo jen v ideálním případě. I tak párkrát vystřelili, a někdy se dokonce i trefili. To však patřilo k riziku povolání.

Častokrát měl namále, mnohokrát byl zraněný, ale nic ho nepřinutilo zabíjet.

Je mi ho líto, když si vzpomenu, jak ležel na břehu Laramise prostřílený šípy i kulemi. Někdy si říkám, že tam měl zemřít. Jindy jsem rád, že přežil.

Protože já se jmenuji Gouvernet Fink a přátelé, pokud nějaké mám, mi říkají Pěnkavka Gowery. Jenže moje nom de guerre, válečnické jméno, zní jinak: Gowery od Laramise.

Vzpomínám na toho mladíčka v předvečer bitvy a nedokážu pochopit, že jsem to byl já. Protože já jsem vznikl až pak. Druhý den ráno. Tohle je ten příběh.

02

Chvíli trvalo, než přede mnou odtáhli zátaras ze zahrocených smrkových tyčí. Čerstvě nařezané dřevo ostře čpělo a z dálky ke mně doléhal křik dravých ptáků, kteří se honili nad vrcholky Tyrhánských Alp. Thilemannovi žoldnéři byli nadití do nepadnoucích plastikových pancířů a omotaní nábojovými pásy. Patron měli na rozdávání, nebo alespoň chtěli, abych si to myslel. Jistě, tohle bylo divadlo určené výhradně pro mne. Nacpané patronpásy i hlaveň VAG kulometu s Franzoneho omezovačem, trčící z palpostu nedbale zamaskovaného větvemi. Věděl jsem, že ještě ani nevstoupím do mělkého koryta Laramise, a oni už odtáhnou kulomet do jiného postavení.

Vypadali unaveně. Byli zarostlí, špinaví, dlouhé deště z nich vymyly všechny barvy života. Pronásledovali nás už příliš dlouho, týden a ještě dva dny, a to v neustávajících lijácích. Ve tvářích jim seděla zarputilost dělníků války, kteří přes nepřízeň osudu chtějí dokázat, že své řemeslo beze zbytku ovládají. Nic dobrého pro nás.

Chlapík s distinkcemi kapitána, který mě doprovázel od Thilemannova štábu, mávl rukou k uvolněné cestě: „Čekáme tě za úsvitu, herolde. Tebe a barona. Čekáme vás dva a kapitulaci. Nezkoušej přijet sám.“

Zavrtěl hlavou, jako by se mu představa osamoceného vyjednavače vůbec nezamlouvala.

Vysoukal jsem se do sedla nízké rezavé klisny a mávl rukou v jezdecké rukavici na pozdrav.

„Jeď, holka,“ zašeptal jsem česky. Klisna se pohnula.

Laramise se třpytila čtvrt míle odsud, její vody jiskřily v záři posledních slunečních paprsků. Za chvíli se slunce skloní za skalní štíty a nastane dlouhý, pozvolný soumrak.

Opatrně jsem vedl klisnu k brodu.

„Konečně ty deště skončily. Přijde léto… ale ne pro mne…“ řekl jsem polohlasem a pokusil se o zvláštní jihogermánský Thilemannův přízvuk. Usmíval jsem se. Cítil jsem se jako malý chlapec, jemuž právě začínají dlouhé letní prázdniny. Jistě, něco se chýlilo ke konci. Můj život se počítal už jen na hodiny. Byl jsem s tím smířený.

Rzivá klisna vešla do brodu a zastavila se. Nechtěla si máčet nohy v rychle tekoucí vodě. Zlehka jsem ji kopl patami do slabin, aby pochopila, že jí nic jiného nezbývá. Takže šla, opatrně si hledala cestu na kamenitém dně. V nejhlubším místě se mrazivá voda přelila přes horní okraje mých polovysokých šněrovacích bot a prosákla dovnitř.

„Mrtvému muži,“ řekl jsem tichounce, „mokré boty nevadí.“

Bylo to jako písnička. Jak jsem vedl klisnu přes Laramise, zpíval jsem ji v různých tóninách a různých dialektech Císařství.

„Mrtvému muži mokré boty nevadí.“

Draví ptáci se stále honili nad zelenými vršky hor.

Ze břehu, ke kterému jsem směřoval, zaječel hrubý hlas: „Co se loudáš! Pohni sebou, člověče! Čekají na tebe a jsou děsně nervózní!“

Dno Laramise začalo stoupat, a tak jsem popohnal klisnu do rychlejšího kroku. Tři vojáky v dlouhých kopřivákových kabátech jsem rozeznal od okolního terénu, až když přede mnou uskočili.

„Jak to vypadá?“ zeptal se jeden z nich.

„Blbě,“ řekl jsem. „Hodně blbě. Úplně nejvíc.“

Klisna stoupala vzhůru po cestě. To už jsem projížděl vojenským ležením, či spíše se vojáci rozložili podél cesty, kam to jen šlo. Malá část z nich měla armádní pušky, repliky Mauseru 98. Byla tam k vidění především pestrá předapokalyptická směska: přestavěné kalašnikovy, starožitné brokovnice, revolvery s puškovými pažbami a otřískané Heckler und Kochy. To vše zkombinované s mušketami z kovoplastikových trubek a kladkovými či kompozitními luky.

Vojáci byli navlečení do všeho možného: kopřiváků, khaki celtoviny, maskáčů, civilních kabátů a kožichů, porůznu posháněných plastikových chráničů a naducaných flakvest. Celkově vypadali jako banda marodérů, kterou také byli. Baron von Ogilvy posbíral veterány, kteří se nesmířili s tím, že století válek nadobro skončilo, a chtěli si zase jednou zastřílet. Jak jsme ustupovali po prohrané bitvě, přestali respektovat velitele a spontánně se shlukovali do tlup. Teď už by je nedokázala přiřadit zpátky k původním oddílům ani Popelka se všemi svými holoubky.

Nedezertovali jen proto, že nebylo kam. Nepřebíhali k Thilemannovi, protože když to zkusili ti první, nechal je Thilemann teatrálně postřílet. Zítra budou bojovat do posledního dechu, ale jen proto, že nemají jinou možnost. Thilemann už několikrát ukázal, že zajatce nebere.

Ať tak či tak, byli to moji spolubojovníci a navždy zůstávají v mých vzpomínkách. Když zavřu oči, znovu je vidím před sebou. Pořízek s vlasy nakratičko okudlanými nožem pečlivě odvažuje černý prach na kalibračních vážkách. Vedle něho spí s hlavou položenou na kolenou jeho druh. Na klíně drží kladkový luk a kolem sebe má do země zapíchanou desítku šípů. Mládenec s červenýma očima obtahuje na brousku ostří mačety. Zavalitý seržant s ovčím kožichem přehozeným přes plece hlídá šest vyděšených mladíčků, aby se v záchvatu paniky nerozprchli do všech stran. Dlouhán s potetovanou tváří ledabyle zkouší finesy s mečem vyrobeným z předapokalyptického průmyslového břitu.

Tohle byl žalostný zbytek třítisícové armády, kterou před devíti dny a sto kilometrů jižněji rozsekal Thilemann na nudle. Zůstalo jen levé křídlo hájené harcovníky Christophera Lynxe. Když pak Thilemannovy muže všechno to zabíjení unavilo, zjistili jsme, že jsme zůstali sami. Bitvu přežila necelá tisícovka mužů, mezi nimi i baron von Ogilvy a moje maličkost.

Cestu k moři, k trajektům kotvícím na čáře obzoru, jsme měli odříznutou. Nezbývalo než se obrátit k zalesněným vrcholkům Tyrhánských Alp. Nebyl to dobrý nápad.

Týden a dva dny jsme ustupovali horskými údolími. Škrábali jsme se vzhůru koryty horských potoků, traverzovali dolů po kamenitých svazích i po svažitých horských loukách. Apokalypsa tady zničila všechny staré dopravní trasy, strhla mosty a zasypala tunely. Asfaltové silnice rozryla krátery po bombách. O zbytek se postarala příroda – voda, vítr a semenáčky stromů, které kořeny roztrhaly vše, co tady po lidech zůstalo.

Dvakrát jsme se dostali do starých minových polí. I když tam ty miny ležely už od Apokalypsy, byly stále funkční. Představte si minové pole porostlé řídkým smíšeným lesem. Nevíte, zda jste na jeho okraji, nebo jste se souhrou náhod dostali až do jeho středu. Některé miny vyzvednuté rostoucími stromy se nacházejí nad vašimi hlavami. Když to práskne poprvé, způsobí to paniku. Pak už to práská na všech stranách.

Z obou minových polí jsme se nakonec vymotali metodou kláda-tažená-koněm, což výrazně zredukovalo počet našich zvířat. O lidských ztrátách ani nemluvím.

Po celý ten čas, kdy jsme se probíjeli horami, pršelo. Horší však bylo, že Thilemann, místo aby oslavil vítězství, se pustil do pronásledování. Možná si myslel, že nás dostihne během jednoho či dvou dnů. To se mu málem podařilo. Když jsme se mu pak vysmekli, změnilo se jeho pronásledování v posedlost.

Dokázali jsme nemožné. Prošli jsme horami a dostali se až k Laramise. Dál už následovala otevřená krajina. Byla to naše krajina. Tedy ne přímo moje, ale císařova. Za šest sedm hodin jste odsud mohli dojít až do Gartzu, nechráněného města bez stálé vojenské posádky.

Baron Ogilvy právě provedl nesmírnou hloupost; nejenže Thilemanna převedl přes Tyrhánské Alpy, ale navíc mu nabídl Gartz takřka na stříbrném podnosu.

Já jsem byl jedním z posledních baronových trumfů, ale jeho karty se skládaly ze samých plív a plonkových desítek. Vedl jsem rezavou klisnu vzhůru po cestě, abych baronovi vyřídil Thilemannův vzkaz.

Velitelský bunkr se nacházel na malé planince, vzdálené od Laramise něco přes kilometr. Vznikl narychlo – přes zářez do skály vymletý vodou nakladli vojáci kmeny smrků a překryli je hlínou. Tři stěny bunkru tvořily dolomitové plotny a čtvrtou, původně otevřenou do cesty, oddělili zástěnou z větví. Napadlo mě, že kdyby znovu začalo pršet, vyplavilo by to barona ven.

Před bunkrem postávala třicítka lidí. Jednak harcovníci Christophera Lynxe, z nichž se během ústupu zformovala baronova osobní stráž. Za druhé samozvaní velitelé jednotlivých vojenských tlup, do nichž se spontánně rozdrobil zbytek naší armády. Čekali, jaké přivezu noviny. A jaké nakonec padne rozhodnutí.

Seskočil jsem z klisny a hodil uzdu jednomu ze strážných. Vstupním otvorem jsem vešel do bunkru. Do očí mě zaštípal tabákový dým.

„Finku!“ osopil se na mne baron von Ogilvy, „vězel jsi tam celou věčnost! Už jsem měl strach, že se na druhým břehu objeví tvoje hlava napíchnutá na kolík!“

Byl to malý a obtloustlý chlapík se širokými rameny, zhruba pětačtyřicetiletý. Pro jeho nesouměrnou postavu se mu, ale pouze za jeho zády, říkalo Skřet. Navlékl se do vytahaného svetru, přes který si připnul plastikový pancíř vypracovaný přímo na jeho atypické rozměry. Chrániče stehen měl přinýtované na maskáčových kalhotách. Nepotlačitelně se třásl, snad vzrušením, možná zimou a vyčerpáním.

Potáhl z ručně baleného cigára a zachrčel: „Tak kolik ode mne chce ten kříženec mezka s prasetem?“

„Jak – kolik?“ řekl jsem nechápavě. „Kolik čeho?“

„Peněz, samozřejmě! Čeho taky jinýho? Co by asi mohl chtít než výkupný?“

„Ah,“ vydechl jsem úžasem nad jeho nebetyčnou hloupostí. „Nechce ani zlato, ani peníze. Požaduje kapitulaci. Bezpodmínečnou. Zítra za úsvitu.“

„Cože?“ vykřikl baron vztekle. „O čem ses tam s ním bavil, člověče? Řekl jsi mu, že zejtra večer tady může mít muly naložený zlatem? Nabídl jsi mu dobytek? A koně? A zásoby na zpáteční cestu? Smlouval jsi s ním vůbec?“

Nevěděl jsem, co na to říct, a tak jsem mlčel. Mlčel i baron, mlčeli jeho pobočníci, kterých tu bylo hned několik. V pološeru žhnuly oharky ručně balených cigaret, kouř se líně převaloval pod nízkým stropem a odplýval škvírami mezi kmeny stromů.

Po mé pravici se někdo řezavě zasmál: „Říkal jsem vám, že na to Thilemann nepřistoupí, barone. Byl by blázen. Pokud se nevzdáme, tak nás prostě smete.“

Podíval jsem se tam. Uviděl jsem Christophera Lynxe. Byl vysoký, hubený, oblečený do černé kůže a na míru vyrobených chráničů z černého plastiku zdobených motivem révových listů. Odhadoval jsem, že je o něco starší než já, mohlo mu být přes třicet. Jeho věk se však podle obličeje nedal odhadnout. Vlastně ani žádný obličej neměl. Líce, bradu i nos mu pokrývalo barevné tetování, které ve výsledku vytvářelo podobu rysa. Rysa, chápete? Té kočkovité šelmy. Mistr tetovač mu věrohodně ztvárnil kočičí čenich i žíhání na lících, které vytvářelo iluzi, že se jedná o skutečnou srst. Od zvířecího tetování se odvíjelo i Lynxovo válečné jméno. Lynx, pokud to nevíte, není ničím jiným než přírodopisným názvem pro rysa.

Mluvil zvláštně. Místo sykavek vyslovoval něco mezi f a v, což zavinil jeho rozštěpený horní ret. Nejspíš pocházel z Vestfálska, tam je rozštěp horního rtu běžnou dědičnou vadou. Takže už asi začínáte chápat, co byl Christopher Lynx zač: paličák, který ze svého vrozeného zohyzdění udělal přednost.

Baron se po něm vztekle ohlédl: „Držte hubu, Lynxi! Finku! Tohle má být nějaký výsledek vyjednávání? To jsme se mohli vzdát u Reggenzy, a taky jsme se tam mohli nechat povraždit!“

„Thilemann slíbil,“ řekl jsem unaveně, „že pokud se vzdáme, bude držet vojáky na uzdě a nedovolí jim vyplenit město. Nás samotné vezme do zajetí a propustí nás po vyplacení výkupného.“

„Slíbil! A tys mu věřil, Finku? Tys třeba jen na chviličku uvěřil, že to myslí vážně? Čím si myslíš, že udržoval ty své hrdlořezy v chodu? Já ho znám, toho bastarda! Určitě jim celých devět dní sliboval ženské a pivo, které na ně čekají v Gartzu. Vlastně… dal nám čas na rozmyšlenou?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Máme čas do rána.“

„Ten pablb, ta palice vylízaná! Nechal nám k dispozici celou noc… Proč? Proč nezaútočí hned? Vždyť si mohl spočítat, že jsme poslali do Gartzu jezdce a zítra dopoledne nám přijdou posily!“

„Zítra dopoledne,“ zašustil Christopher Lynx rozštěpeným rtem, „budeme plavat v Laramise a voda nás ponese k moři…“

Baron si ho nevšímal. „Co myslíš, Finku,“ obrátil se ke mně, „proč nás nechal, abychom se tady opevnili? Proč nezaútočil hned…? Nebo je to léčka? Čeká na soumrak a pak…“ vyrazil baron pěstí vpřed.

„Řekl bych,“ pokrčil jsem rameny, „že Thilemannova armáda je roztažená po cestě. Zatím sem nejspíš dorazilo jenom její čelo. Možná se obával, že překročíte Laramise zpátky na druhý břeh a udeříte na něj. Proto se se mnou dohadoval tak dlouho. Věděl, že dokud jednání neskončí, budete čekat. Propustil mne, až když dorazily další oddíly a cítil se dost silný.“

„Jakže? Jak to myslíš…? Aha! Mohli jsme na Thilemanna udeřit a zabít ho… Jistě, pokud by byl Thilemann mrtvý, tak… do prdele! Propásli jsme příležitost!“

Pod baronem podklesly nohy, zavrávoral a zdálo se, že sebou kecne na zem. Pobočníci se pohnuli, aby ho podepřeli, on je však odehnal mávnutím ruky.

„A dál, Finku? Co všechno ti ukázali?“ zeptal se docela krotce.

„Jeho rebelové byli ověšení patronpásama jako vánoční stromečky. Nenápadně mi předvedli i kulomet. Ale patrony v těch patronpásech měly špatnou ráži. Předpokládám, že Thilemannův trén zůstal hodně pozadu.“

Christopher Lynx vzrušeně vykřikl: „To je naše příležitost! Zaútočíme! Mezi druhou a třetí po půlnoci! To je naše hodina!“

Baron si Christophera Lynxe zkoumavě prohlédl. Pak zachrčel: „Až se sám divím, jak dobře vás znám, Lynxi, vy parchante. Chcete mě doběhnout, co? Vaši jezdci přelétnou Laramise a vjedou do Thilemannova tábora. Chvíli budou zabíjet nalevo i napravo a pak se zase rychle stáhnou. Palba z Thilemannových zbraní smete moje pěšáky dřív, než se dostanou do poloviny řeky. Vy pak usoudíte, že je bitva ztracená, a zmizíte jako…“ chvíli hledal přirovnání.

„Jako pára nad kotlem,“ napověděl jsem mu, ale nevzal mě na vědomí. Znovu se rozhlédl. Podíval se do očí Lynxovi, svým pobočníkům a nakonec i mně. „Zůstaneme tady. Přes noc se opevníme, jak to jen půjde. Zítra budeme hájit brody a čekat na posily.“

Christopher Lynx vyprskl: „Nemáme šanci! Ne za těchhle podmínek!“

„To já vím,“ přikývl baron.

„A k čemu to teda je?“ zeptal se Christopher Lynx tím svým bezsykavkovým způsobem. „To se máme nechat všichni pobít?“

„Jednou jste se k nám přidal, Lynxi,“ řekl baron překvapivě pevně. „Zůstanete s námi až do konce.“

Christopher Lynx zaváhal, pak přikývl. „Zůstanu až do konce.“

Baron vykouzlil na žabí tváři nehezký úsměv: „Jsem rád, že jsme si vyjasnili situaci. Jakmile dojde k boji, je s námi konec. Takže musíme udělat co? Musíme se pokusit boj odložit. O pár hodin. Každá minuta dobrá. Čím déle Thilemanna zdržíme, tím lépe pro nás.“

Musím říct, že v tuhle chvíli jsem barona obdivoval. Zahnaný do kouta dokázal říct jasné slovo.

Pak se obrátil ke mně. „Co že mi vzkazuje Thilemann? Co přesně řekl? Co si představuje, že udělám?“

„Máme se k němu dostavit za svítání,“ řekl jsem. „Vy a já, barone. Jako dva bratři.“

Baron kývl. „Dobře. Pojedeš tam, Finku. Říkal jsi, že jsi skvělý vyjednavač. Dám ti příležitost, abys to dokázal. Budeš vyjednávat. Zdržovat.“

„Když pojedu sám, barone,“ namítl jsem, „tak mě zabijou ještě dřív, než se přebrodím! Přesně takhle mi to řekli.“

„Nesmysl!“ osopil se na mne baron. „Ani Thilemann není takový barbar, aby nechal zavraždit parlamentáře. Do prdele, Finku! Copak nevidíš, že ti nabízím šanci? Thilemann si s tebou promluví, možná dlouze, možná krátce, to záleží na tobě, ale zabíjet tě nebude. Proč? Co by z toho měl? Nic… Když to dopadne dobře, tak dobrý. A když špatně, tak se budeš z Thilemannova stanoviště dívat, jak nás pobíjejí!“

Pokrčil jsem rameny. „Zabijou mě, jen co mě uvidí samotnýho. Barone!“ vyhrkl jsem naléhavě. „Dejte mi pušku a já zalehnu vedle vašich pěšáků! Budete mít o jednoho střelce víc!“

Baron se pěstí pravačky udeřil do otevřené dlaně levačky: „Tady velím já! Odejdi a připrav se na zítřek, Finku. Vymysli si nějaké cinty, kterýma Thilemanna nakrmíš. Jdi!“

Rozhlédl jsem se. Pobočníci dýmali z cigaret a dívali se skrze mne. Nebyl jsem pro ně ničím. Christopher Lynx se zašklebil. Vypadalo to jako projev přátelství.

03

Před bunkrem, stráž nestráž, už čekala snad stovka bojovníků. Pěšáci v zablácených uniformách a s flakvestami prodřenými až na kompozitové vložky i Lynxovi harcovníci, vysocí, oblečeni s citem pro vybranou individualitu, všichni tetovaní v obličeji.

„Tak co?“ zeptal se poďobaný kaprál.

„Tak nic,“ usmál jsem se na něj. „Zůstaneme tady. Už napořád.“

Mladičký hubený chlapec v příliš velké uniformě zašeptal do ticha: „Všichni tady padneme…“

Vysoký hromotluk s maskovacím vzorem vytetovaným přímo na obličej ho pěstí udeřil do ramene. „Drž hubu, cucáku. Ty budeš zejtra hryzat hlínu, ale my jsme harcovníci, rozumíš? Probijeme se ven! Jako vždycky!“

Pak už neřekl nikdo nic.

Vzal jsem klisnu za uzdu a vedl ji vzhůru po stezce. Za mými zády přetrvávalo ticho – mlčení vojáků, kteří vědí, že zítra zemřou. Šlapal jsem vzhůru po rovné široké cestě, tu a tam porostlé trsy trávy, občas pokryté ostrůvkem prastarého asfaltu. Při každém kroku se z mých mokrých bot ozvalo slaboučké začvachtání.

Nebe ztmavlo, odkudsi sem doléhaly výkřiky dravých ptáků. Po levé straně stoupaly k obloze nitky kouře. Zamířil jsem k nim.

Došel jsem k jehlanovitým stanům rozházeným mezi skalisky. Stanové plachty měly šedou barvu a splývaly s okolím. Před jedním seděla na balvanu hezká dívka v dlouhé modré sukni a důstojnické blůze. Hlídala konvici nad malým ohýnkem. Bylo jí sedmnáct let, jmenovala se Agnes a patřila ke mně.

Vzhlédla od plamenů. „Gowery! Že jdeš! Byl jsi pryč celé odpoledne. Vedlo to k něčemu?“

„Dostali jsme odklad,“ řekl jsem. „Válčit se bude až zejtra po ránu.“

Odstrojil jsem klisnu a přehodil přes ni deku. Pak jsem si sedl na balvan a vyzul se z promočených bot. V posledních záblescích dohasínajícího dne jsem měl bosé nohy rozmáčené a bledé. Dívka mě pozorovala a neříkala nic.

Voda v konvici začala vřít. Agnes zalila čaj v hrnku, nasypala do něj cukr a zamíchala lžičkou.

„Tady,“ podala mi hrnek. „Vypij to, vždyť se celý třeseš. Máš boty úplně mokré!“

„Mrtvému muži,“ řekl jsem, „mokré boty nevadí.“

Podívala se mi do očí. „Byli… byli hodně naštvaní, ti Thilemannovi vojáci?“

„Baže, děvče,“ přitakal jsem. „V životě jsem neviděl takhle naštvané chlapy… No tak, Agnes, je na čase, aby ses sbalila a vypadla odsud. Zítra ráno to tady pro malé holčičky nebude.“

Zaškaredila se na mě. Byla hezká a statečná a ve svých sedmnácti letech věděla o životě všechno, nebo si to alespoň myslela. Jako dcera poddůstojníka strávila ve vojenských leženích všechen čas. Mě si vybrala, abych ji odsud vytáhl pryč. Do jiného světa, kde se neválčí. Nemínila se mě vzdát.

„Mě se tak lehce nezbavíš, Gowery. Zůstanu s tebou. Až do konce.“

„Budu mít vlastní konec,“ vysvětlil jsem jí. „Takový malý, soukromý. Pro nikoho jiného už v něm místo nebude… No tak, Agnes, musíš pryč. Vezmi si Vánočku. Znám se s ní déle než s tebou a nechci, aby se jí stalo něco zlého.“

Vánočka, pokud jste to nepochopili, byla má rezavá klisna. Pojmenoval jsem ji podle té „připálené“ barvy.

„A co ty?“ zeptala se Agnes.

„Zítra budu držet v pekle místo ostatním. Dostanu se tam první.“

„Jak to?“

„Skřet vymyslel, že mám za úsvitu pokračovat ve vyjednávání. Zdržovat. Ale oni nebudou vyjednávat. Ne se mnou. Když přijedu bez barona, a to přijedu, sestřelí mě uprostřed Laramise. To bude signál k zahájení veselice.“

Dosedla na plochý kámen. V ruce držela hrnek s čajem, který jsem si od ní zapomněl vzít.

„Ahhh… ty se necháš zabít. Baron se nechá zabít. Tentokrát možná dojde i na Christophera Lynxe. A to jenom proto, abyste neztratili čest.“

Zatímco mluvila, vlezl jsem po čtyřech do našeho maličkého stanu. „Tak, tak, Agnes. Neviděla jsi tady někde flašku? Měl jsem v ní ještě čtvrt litru šnapsu.“

Agnes nešikovně postavila hrnek na balvan. Sklouzl, třískl o skálu a čaj se rozlil. Vystrčil jsem hlavu ze stanu, abych se podíval, co se stalo. Agnes přiklekla a objala mne. „Gowery, mám tě ráda. Chci s tebou strávit alespoň tuhle poslední noc. Chtěla bych od tebe mít něco na památku. Tvoje dítě, chlapce, jako jsi ty. Pomiluj mě, a já pak pojedu.“

Vytáhl jsem ze stanu ranec dívčiných věcí. „Agnes, dneska to nepůjde. Mám hrozný strach, nevšimla sis? Je mi až na zvracení, jak se bojím. Naliju do sebe kořalku a nějak tu noc přečkám. Ráno už to bude dobrý.“

Vstal jsem a znovu se pustil do sedlání rezavé klisny. Nespokojeně frkala. Připadalo jí divné, že na ni házím sedlo, když jsem ho před chvílí sundal. Stála však trpělivě a kromě frkání nijak neprotestovala.

Když jsem dokončil sedlání, sebral jsem balík s Agnesinými věcmi a přikšíroval ho za sedlo. „Jeď, Agnes. Jeď už.“

Znovu mne objala. „Gowery Finku,“ řekla. „Ty ani netušíš, jak moc tě miluju.“

Pak se lehce a zkušeně vyhoupla do sedla. Její dlouhá sukně, ušitá pro jízdu na koni, splynula ke třmenům jako vodopád.

Natočila klisnu k cestě, která vedla k velkému městu Gartz.

„Nezůstávej v Gartzu, rozumíš? Jeď dál. Vánočka to vydrží.“

Pobídla klisnu k chůzi. Díval jsem se, jak se vzdalují a mizí v houstnoucím šeru nastávající noci.

„Měls jí říct, ať si pospíší,“ ozval se vedle mě hlas. „Thilemannovi jezdci zítra poletí jako vlaštovky.“

Ohlédl jsem se. Muž, který promluvil, patřil k Lynxovým harcovníkům. Stejně jako ostatní byl i on hodně vysoký, Lynx si vybíral jenom takové. Na sobě měl jezdecké rajtky, vybledlou maskáčovou blůzu a přes ni jakousi destičkovou vestu, ovšem lehoučkou, vyrobenou z obdélníkových kusů plastiku. Nevím, jestli mu destičky poskytovaly účinnou ochranu, anebo tohle nosil jen pro parádu.

Znal jsem ho z dřívějška. Říkal si Mauz a párkrát jsme spolu nezávazně poplkali. I on si pořídil tetování v obličeji: pestrá ptačí křídla rozprostřená na lícních kostech. Před časem se takováhle tetování začala dostávat do módy, ale než se rozběhl lavinový efekt, Císař slavnostně vyhlásil století míru. Válečná tetování se rázem stala anachronismem. Kdo si je neuváženě pořídil přímo na obličeji, mohl jen pozdě bycha honit, jak se říká v mé domovině.

Podal jsem Mauzovi láhev. Ten si důkladně lokl a vrátil mi ji.

„Dík,“ řekl. „Myslím si, že nám tu jednou postaví pomník. Bude na něm napsáno: Poutníku, vyřiď v Gartzu, že jsme tady padli do jednoho, protože… protože jsme neměli nic lepšího na práci.“

„Tak nějak,“ přikývl jsem. „Jak zákony kázaly nám.“

Soumrak zhoustl ještě víc. Na jihu se na temnější části oblohy vyloupl půloblouk mrtvých satelitních měst a o něco později se na severu rozzářila i Coda3.

04

K ránu jsem měl sen. Zdálo se mi, že obloha nad skalisky bledne. Do svítání zbývá zhruba hodina. Mezi stany postavenými ve skaliscích tu a tam blikají plaménky ohňů. U jednoho sedí Agnes a zimomřivě si objímá ramena. Je chladno a ona má na sobě jen dlouhou sukni a vojenskou blůzu. Hnědá klisna jménem Vánočka přešlapuje opodál.

Strážný překračuje velké kameny, v šeru tápe k mému stanu. Když došel k ohništi, zdvihla dívka hlavu. Poznal ji, věděl, že patří ke mně.

V polosnu a polobdění slyším hlasy:

„Jdu vzbudit vyjednavače,“ říká voják. „Nařídil to baron.“

„Už je vzhůru,“ kývne Agnes. „Jen se šel vyčůrat.“

Voják nerozhodně šoupe nohama. Může mu být dvacet let.

„Ty,“ říká Agnes, „jak se vlastně jmenuješ?“

„Jakob. Jakob Eiche.“

„Polib mě, Jakobe.“

„Jo.“ Voják k ní neohrabaně přistoupí a obejme ji. Ona ho políbí a odtáhne se od něj.

„Ty, Agnes,“ říká voják, „měla bys odjet, dokud to ještě jde.“

„Jistě. Pojedu. Jen vypravím Goweryho a pak pojedu co nejrychleji pryč… Jdi už. Neboj se, dám pozor, aby Gowery odjel, kam má.“

Voják odchází, pažbou flinty plácá do stanových plachet: „Vstávejte, bude svítat.“

Za zavřenými víčky cítím svítání. Pak se znovu propadám do hlubšího spánku.

05

S trhnutím jsem se probudil a otevřel oči. Stanová plachta byla světlounce šedivá.

Svítá! Proč mě nikdo nevzbudil?

Tak, jak jsem spal, oblečený ve zváleném triku a rozepnutých kalhotách, jsem vyskočil ze stanu. S hlavou otupělou po kořalce jsem se rozhlédl kolem dokola. Mezi balvany se v pološeru mátožili rozespalí vojáci.

„Hej!“ křikl jsem na nejbližšího. „Kolik je hodin? Proč mě nikdo nevzbudil?“

Jakýsi poddůstojník se hlasitě podivil: „Ty tu seš ještě? Vždyť jsem tě před chvílí viděl odjíždět!“

„Cože? Co to říkáš?“

Jednou rukou jsem si zapínal kalhoty a druhou šátral ve stanu po botách. Pořád byly mokré, nazul jsem se do nich jen s obtížemi. Pak jsem se začal ohlížet po nejdůležitějším kusu svého oblečení.

„Sssakra! Kde mám pončo? Do prdele! Kam jsem si dal to zkurvený pončo?“

„Hele!“ řekl poddůstojník. „Před čtvrthodinkou jsem tě viděl odjíždět dolů na tý připálený kobyle. Prostřiženou deku jsi měl na sobě… Nebo kdo to byl?“

„Sssakra. Sssakra! Ježíšikriste… Tamten jel určitě na mojí Vánočce?“

„Jasně! Kobylu s takhle srandovní barvou si přece nespletu…“

Obloha už není šedá, ale matně bílá. Stále jen v triku, kalhotách a v nezašněrovaných botách jsem se rozběhl ke stádečku koní, kteří nervózně pofrkávali u cesty. Někdo je už osedlal.

Namátkou jsem popadl jednoho za uzdu a vyhoupl se do sedla. Pobídl jsem ho do klusu.

„Ty kreténe!“ ozval se za mnou rozzuřený hlas. „To je můj kůň!“

Jel jsem tak rychle, jak jen to bylo na cestě plné výmolů možné. V určitém bodě se mi otevřel výhled na dlouhý oblouk řeky. Uviděl jsem, že na našem břehu je už přeplněno. Kdo se tam vešel, ten zalehl či zaklekl do palpostu.

Do cesty mi vstoupil zukfýra s pumpovací brokovnicí. Popadl koně za uzdu a škubnutím ho zastavil: „Halt, brácho! Dolů už se nevejdeš!“

„Já jsem vyjednavač!“ vykřikl jsem zoufale. „Jedu za Thilemannem!“

Zukfýra nebyl nepřátelský, jenom nervózní a vystrašený. „Jakej vyjednavač? Vždyť tu před deseti minutama jeden projel… Hele, koho jsem to vlastně pustil?“

Naklonil jsem se v sedle a sekl zukfýru malíkovou hranou přes spánek. Jen zlehka, tak akorát. Neomráčilo ho to, jen se zapotácel. Vyškubl jsem mu z ruky brokovnici a patami pobídl koně. Tentokrát jsem to vzal tryskem.

Ve vlnkách na Laramise se zatřpytily první paprsky slunce.

Na druhém břehu prásklo pár výstřelů. Na okamžik jsem měl pocit, že rozeznávám i dříky letících šípů. Na našem břehu, zleva i zprava, se vzedmula bouře hlasů.

„Už to začalo, chlapi!“

„Za mnou, za mnou! Dejte jim to sežrat!“

„Zpátky, vraťte se na pozice.“

Vjel jsem do brodu. Voda se vysoko rozstříkla.

„Agnes! Stůj! Vrať se…! Nestřílejte! To nejsem já!“

Teprve teď jsem to uviděl.

Uprostřed běhuté vody váhavě kráčela rzivá Vánočka jako by nevěděla, ke kterému břehu se má vydat. Na hřbetě nesla zhroucený uzlíček. Jezdec už byl mrtvý, avšak jakousi náhodou zůstával v sedle. Z modrého, žlutě vzorovaného ponča trčely opeřené dříky šípů.

„Vy svině! To jsem nebyl já!“

Z druhého břehu, vzdáleného přes sto metrů, zaburácela salva. Předčasně, řekl bych. Thilemannovi střelci právě vyplýtvali spoustu nábojů.

Kopl jsem koně do slabin: „Vy vrahové!“

Z protějšího břehu rachotily další výstřely. Spousta Thilemannových vojáků měla opakovačky, které si pod Reggenzou vzali od našich mrtvých vojáků.

Kůň se vzepjal na zadní a širokým hrudníkem schytal to nejhorší. Jak jsem se zakloněný dozadu pokoušel udržet v sedle, přisvištěl shora dlouhý šíp. Zasáhl mě do spodního žebra, sklouzl a rozpáral mi kůži na vnější straně stehna.

Necítil jsem bolest. Necítil jsem nic než vztek.

Intuitivně, jako bych to ani nebyl já, jsem seskočil z koně a odmrštil se dost daleko, aby mě v posledním tažení nepokopal. Zleva i zprava mě minula desítka Lynxových jezdců, které jsem bezhlavým výpadem strhl do útoku. Na protějším břehu se rozrachotil kulomet, díky Franzoneho omezovači střílel v krátkých dávkách. Buch-buch-buch. Chvíli pauza. A pak zase: buch-buch-buch.

V rudém oparu a girlandách jiskřivých kapiček jsem viděl, jak velkorážní projektily trhají muže i koně. Jedni i druzí se hroutili do běhuté vody.

Nezáleželo mi na tom.

Po pás ve vodě jsem se brodil k druhému břehu.

Z rudého, mokrého a jiskřivého oparu se vynořila sevřená rojnice Thilemannových vojáků.

„Vy vrahovééé!“

Škubal jsem pístem a střílel, dokud byly v brokovnici náboje.

A pak – pak už jsem to nebyl já.

Kapitola první:
Návrat domů

01

V nádražní hale jsem na chvíli zvrátil hlavu a prohlížel si sochy význačných osobností, které tam stály na kruhové galerii. Svého času jsem se pokoušel zjistit, koho představují. Marně. Takhle tam stály, odlité z plastbetonu a opatřené prachuodpudivým nátěrem, už od Velké rekonstrukce. Jejich jména se v průběhu minulých dvou století poztrácela a upadla do zapomnění.

Kolem mě proudili lidé, kteří také vystoupili z vlaku. Vítali se s rodinnými příslušníky i obchodními partnery. Uvědomil jsem si, že překážím. Rozhlédl jsem se, kde bych si mohl vyzvednout svou rezavou kobylu. Tady na nádraží Parag jsem vystupoval z vlaku už mnohokrát, ale nikdy jsem si s sebou nepřivezl koně.

Nad bočními dveřmi jsem uviděl nápis:

VÝDEJ OBJEMNÝCH ZAVAZADEL

A JÍZDNÍCH ZVÍŘAT

Postávali tam dva nebo tři lidé, žmoulali přepravní lístky a čekali, až se jich někdo ujme. Všiml jsem si, že tam stojí i vlakový stevard v modré uniformě Císařských železnic. Právě předával lejstra chlapíkovi vyznačujícímu se letním sáčkem, slaměným kloboučkem a nakřivo uvázanou kravatou. Chlapík vypadal úředně a hned mi bylo jasné, že stevard mu předává seznam cestujících, kteří právě vystoupili z vlaku. Pořádek musí být, to je snad jasné.

V jednu chvíli se na mě oba podívali: stevard i týpek ve slamáčku. Přičetl jsem to svému modrému žlutě vzorovanému ponču, které tady působilo extravagantně. Popravdě řečeno: vypadalo výstředně kdekoli.

Tohle pončo jsem si nechal ušít asi před rokem. Minulé doznalo značné úhony, když jím projela železná tyč, která mi pak propíchla plíci. A předminulé skončilo někde u Laramise, vždyť víte.

Od bitvy u Laramise už uběhlo pět let a já jsem se zase tak moc nezměnil, samozřejmě když nepočítám jizvy a zahojené díry po kulkách. Jenom vlasy jsem si přestal stříhat a teď mi spadaly až na ramena. Stále jsem si oblékal černé kožené kalhoty a vysoké šněrovací boty. Zůstával jsem věrný i ponču. Ani v jednatřiceti letech jsem ještě nedospěl natolik, abych se snažil vypadat usedle a nenápadně.

Jen co jsem přišel k bočním dveřím, dostavil se tam i šéf vykládací čety a začal vybírat přepravní lístky. Pro svoji rezavou klisnu jsem si musel dojít zpátky na perón a pak mě z nádraží vyvedli bočním vstupem. S koněm jsem přes hlavní halu nemohl. V parčíku před nádražím jsem za sedlo přikšíroval cestovní kabelu a prohlédl si nádražní budovu zvenku. Byla moc pěkná. Už dvě století měla do stěny hned vedle hlavního vstupu zasazenou plaketu, která vysvětlovala, že se jedná o přesnou kopii secesní stavby dokončené v roce 1909 a zničené ve čtyřicátých letech jednadvacátého století. Nevím, jestli chtěli zkopírovat také pozdější dostavby nádraží. Možná ano, možná ne. Velkou rekonstrukci však v roce 2072 ukončila Apokalypsa a zůstala tady jen replika nejstarší budovy. Pro současné účely byla velká dost. Nebyl tu velký provoz. Vlak vypravený z Císařství sem přijížděl večer a odjížděl ráno. Jiné spoje na jízdním řádu nebyly.

Když jsem se pak vyhoupl do sedla a rozhlédl se z větší výšky, uviděl jsem město. Město jménem Parag.

Parag, Prag, Praha – vyberte si, co se vám zamlouvá nejlépe. Tady jsem se narodil. Tady jsem vyrůstal. A když jsem vyrostl, odešel jsem do světa. Deset let, třetinu života, jsem strávil jinde. Teď jsem se vrátil.

„Jeď, holka,“ řekl jsem tiše a koncem uzdy zlehka pleskl klisnu mezi uši. Zafrkala, dávala mi najevo, že to tady nezná. Natočil jsem ji správným směrem.

Projel jsem přínádražním parkem až ke zreplikované budově Muzea. Vypadala zpustle a opuštěně, stejně jako kdykoli předtím. Je tak přehnaně velká, že pro ni už dvě století nenašel nikdo využití.

Zabočil jsem a pustil se dolů. Ledabyle jsem po vojensku pozdravil zrekonstruovanou sochu svatého Václava, která je prý o polovinu větší, než byla ta původní. Prázdnou plochu, i dnes nazvanou Václavské náměstí, lemovaly hájky, sady, a dokonce i výběh pro ovce. Původní zástavba nebyla dostatečně historická, aby se za Velké rekonstrukce dostala na seznam.

Praha – a teď mluvím o zástavbě podél řeky – se podobá spíše skanzenu. Co tu však od Velké rekonstrukce přetrvává dodnes, je síť ulic. Jejich plastbetonové povrchy mají tak dokonalý rastr, že i po dvou stoletích věrohodně simulují historické dláždění. Po cestách, ulicích a silnicích se dostanete kamkoli, pokud se tedy nechcete vzdálit od řeky. Současně s ulicemi byly položeny i kabely a potrubí. Už více než dvě století tady funguje kanalizace, telefonní síť, vodovodní rozvody napojené na vodárnu a elektrické kabely zásobované z turbín v městských jezech. Během Velké rekonstrukce to postavili z těch nejpokročilejších materiálů a je to prakticky nezničitelné.

Netrvalo ani tak dlouho a vjel jsem na Karlův most. Velká rekonstrukce ho zanechala nedokončený, na dvou místech provizorně vyspravený traverzami s kovoplastikovými plotnami. I v tomhle stavu však už dvě století dobře slouží. Na vršku za řekou se ze závěje zeleného lesa tyčila silueta katedrály svatého Víta. Vypadala jako hráz proti věčnosti. Za mého mládí tam katolíci, kterých v České kotlině nikdy nebylo zase tak moc, pořádali bohoslužby. Pamatuji si, že od Karlova mostu až nahoru na vršek chodila procesí. Za horkých letních dnů jsme se tam vydávali i my, studenti, protože v rozsáhlém lesoparku kolem katedrály bylo velice příjemně. Během Velké rekonstrukce si obnovu Pražského hradu nechávali až na konec, který však přišel dřív, než kdokoli tušil.

Hladina Moldavy jiskřila, napočítal jsem na ní dva tucty plavidel. Středem řečiště pluly velké i střední čluny sloužící pro dopravu zboží i osob. U břehů se placatila spousta lodiček, na kterých se lidé projížděli jen tak pro zábavu. Byla polovina srpna, což je čas cachtání a plácání vesly. Letošní srpen se sice vyznačoval chladnými nocemi, ale dny byly příjemné a slunečné.

Vjel jsem do ulic Malé Strany.

Malá Strana je pěknou ukázkou toho, jak probíhala Velká rekonstrukce. Stojí tady celé bloky budov do detailu zrekonstruovaných podle fotografií, filmů, maleb a modelů původních originálů. Vystavěli je z plastbetonu, kovoplastiku, pseudodřeva a tvrzeného skla, takže i po dvou stoletích vypadají jako nové, a zároveň autenticky středověké. Celkem se podařilo zastavět asi čtvrtinu původní plochy Malé Strany. Pak přišla Apokalypsa a zůstala tu spousta prázdných parcel.

Nevadí. Alespoň zbylo víc místa pro zahrady.

Srdce mi stoupalo až do krku. Konečně jsem uviděl dům. Kdysi měl pestře natřená vrata a před okny truhlíky s muškáty. Teď, jak jsem viděl, byla vrata zatlučená prkny. Květinové truhlíky zmizely a okenice byly zabedněné.

Zastavil jsem klisnu a vyjeveně na dům civěl. Ani v nejhorších snech mě nenapadlo, že ho najdu prázdný a opuštěný.

Byl to náš dům.

Dávno-nedávno v tom domě žil-byl chlapec jménem Gowery Fink, jeho maminka, nerudný, ale velmi vzdělaný otčím a bledničkový nevlastní bratr. A taky zahradník a kuchařka a pokojská a kuchtík a kuchtíkův kulhavý tatínek, který se staral o údržbu všeho možného, a zahradníkův pomocník a stará klíčnice Mína. Ti všichni prakticky patřili do rodiny. Také tu byla spousta koček. A také tetičky a strýčkové a bratranci a sestřenice, kteří pořád přicházeli a odcházeli a někdy zůstali na návštěvě třeba i několik týdnů, když se nechtěli vracet do svých domů za řekou. Neustále se tu halasně diskutovalo o knížkách, o divadle, o módě a politice. A všichni ti příbuzní, návštěvníci a hosté říkali malému Gowerymu, že když se bude dobře učit, třeba se jednou stane regentem.

Co se s nimi stalo? Kde skončili?

Zkusil jsem dům obejít z jedné strany, pak i z druhé. Přes plot jsem nakukoval do zpustlé zahrady. Pak jsem to vzdal.

Znovu jsem nasedl, vyvedl klisnu na širokou nábřežní cestu a vedl ji proti proudu. Po levé straně jiskřila Moldava, napravo jsme míjeli osamocené domky se špičatými střechami. Za Velké rekonstrukce tady zahájili takzvanou modulovou výstavbu. Podél nábřeží, ale i dál od něj, vystavěli domky a dvojdomky sloužící jako byty, ubytovny, krámky, kavárny, hospůdky, krejčovské dílny, kadeřnické salóny a tak dále. Myšlenka byla taková, že později, až se do Prahy opět začnou masivně stěhovat lidé, propojí modulové domky do velkých obytných bloků, přidají k nim další patra a špičaté střechy vyzdvihnou jeřábem až nahoru, prostě budou podle potřeby přidávat moduly. Tyto plány však vyšuměly do ztracena.

Mezi izolovanými domky zůstávalo dost místa na zeleninové zahrádky, zanedbané parčíky i maličká tržišťátka, kterých tady bylo docela dost. Prodávat zboží ve stáncích či z venkovních pultů bylo z nějakého důvodu výhodnější než si pořídit obchod uvnitř domu.

Když jsme já a Vánočka projeli kolem náhonu zvaného Čertovka, který dnes slouží svému původnímu účelu, tedy k roztáčení mlýnského kola, zahlédl jsem cíl cesty. Náhradní cíl. Nenapadlo mě, kam jinam bych mohl jít.

Hospoda U Modré štiky se přibližovala, až jsme byli u ní. Stále měla nad vstupními dveřmi vývěsní štít s vymalovanou modrou štikou. To bylo v pořádku. Z otevřených dveří vykoukl Sumeček a postavil půllitry před dva dědoušky, kteří tam seděli pod pergolou. To bylo také v pořádku.

Sklouzl jsem ze sedla a přivázal klisnu ke klandru, který tam byl právě pro tyhle účely. Odšněroval jsem cestovní kabelu a popadl ji za dlouhá ucha. Otevřel jsem dveře a vstoupil dovnitř. Rozhlédl jsem se.

Hospoda se od mých studentských let nezměnila. Až na to, že dříve bývala touhle dobou nacpaná k prasknutí. Teď se ve vzdáleném koutě cicmal mladý párek a co nejdál od něj seděla trojice řemeslníků v montérkách.

Vlastně to tu bylo mnohem menší, než jak jsem si pamatoval. Dlouhé rybářské pruty i vesla s oválnými listy na stěnách byly tytéž. I dřevěné stoly a dlouhé lavice. Místnost se však jaksi smrskla do sebe. Implodovala.

Sumeček stál za výčepním pultem a dotáčel další pivo. Vypadal stejně jako před lety: drobný připlešatělý chlapík s převislými kníry, podle kterých získal přezdívku. Když mi bylo šestnáct, říkalo se o něm, že je veterán ze století válek. Než si tady otevřel hospodu, odkroutil si prý dva sedmileté turnusy u císařských mušketýrů. Možná to byla pravda.

Teď už mu muselo táhnout na šedesátku. Nevypadal však staře, spíš zakonzervovaně.

Došel jsem k pultu. Vzhlédl od natáčeného piva a vykulil oči: „Gowery?“

„Zdravím, Sumečku.“

„Vrátil ses?“

„Jo, vrátil… Něco jsem ti přivezl.“

Otevřel jsem kabelu, trochu se v ní pohrabal a jednu po druhé jsem položil na pult tři kilovky s emblémem První bornnské pražírny.

„Přivezls mi kafe?“ ujistil se.

„Přivezl jsem kafe a teď to vypadá, že ho nemám komu dát! Když jsem dojel k našemu domu, nedostal jsem se dovnitř. Dveře jsou zatlučený… Nevíš, co se stalo?“

„Tyfus,“ řekl Sumeček.

„No jo – ale ten barák bejval plnej lidí! Kde teda všichni jsou?“

„Nevím… vlastně asi vím… Buď rád, že jsi byl ve světě.“

„V Bornnským kurýrovi o tom napsali jen pár článečků… Pak mi s velkým zpožděním došel dopis ohledně nejbližší rodiny… Napsali mi, že maminka, otčím a nevlastní bráška… Ale víc už o nikom nic…! Teprve teď mi začíná docházet, jak moc to bylo zlý.“

„Hodně zlý. Lidi kapali jako mouchy. Po ulicích se válely nafouklý mrtvoly… Ale je to pryč… je to za náma. Vždyť už je to kolik? Čtyři roky? Pět let?“

„Budu muset zjistit, kdo z příbuznejch zůstal naživu.“

„Tak především tvůj strejček Erasmus Staněk.“

„Nevlastní strejček,“ opravil jsem ho. „A nejsem si jistej, jestli by si na mě udělal čas.“

„Pak se mluví ještě o Rudolfu Finkovi. Jeho synové jsou zhruba ve tvým věku. Vedou proti Erasmu Staňkovi politickou kampaň.“

„Éda, Béda a strejček Rudolf,“ řekl jsem. „Naše rodinná větev se s nima nepohodla. Zazlívali nám, že jsme přepustili část politický moci Staňkům. Ale můžu já za to, že se moje ovdovělá maminka zamilovala do Adalberta Staňka?“

„Ptal ses, kdo z vaší rodiny je naživu,“ pokrčil Sumeček rameny.

„Hm… budu je muset všechny navštívit… i starýho Staňka… Poslyš, Sumečku, nemáš volnej pokoj?“

„Ale jistě! Ubytuju tě v patře! Jen tam musím pořádně vyvětrat, už dlouho tam nikdo nespal!“

„Můžu tady někde ustájit koně?“

„Vzadu je stáj. Sice menší, ale teď je úplně prázdná. Jeden kůň se tam vejde jako nic… Chceš nalejt panáka?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Projekt Berserkr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.