Jaga Rydzewska

GWIAZDOMORZE

Copyright © 2006 by Jaga Rydzewska

Translation © 2019 by Robert Pilch

Cover © 2019 by Adam Pižurný

For Czech Edition © 2019 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-478-9

ISBN PDF: 978-80-7456-479-6

ISBN ePub: 978-80-7456-480-2

ISBN Mobi: 978-80-7456-481-9

Jaga Rydzewska

Hvězdný

oceán

cyklus „Atalaya“

kniha druhá

Nakladatelství BROKILON

PRAHA

2019

Edice „Evropská space opera“

v nakladatelství Brokilon

Vendula Brunhoferová: Čas oblevy

Karolina Francová: Konstantynův efekt

Petr Heteša: Co to žere a kde to spí

Jan Hlávka, Jana Vybíralová: Algor

1. Mráz a hry

2. Tenký led

3. Pomníky zimy

4. Chlad Chiméry *

Julie Nováková: Blíženci

1. Prstenec prozření

2. Elysium

3. Hvězdoměnci

Pavel Obluk: Kra

Robert Pilch (ed.): Capricorn 70

Aleš Pitzmos: Vesmírná asociace

1. Světlo pulsaru

2. Záře supernovy

3. Jas kvasaru

4. Svit magnetaru

5. Třpyt strangeletu *

Jaga Rydzewska: Atalaya

1. Válečníci

2. Hvězdný oceán

3. Ušlechtilé příměří *

Richard Šusta: Válka memů

1. Šedá zóna

2. Třináct dnů guerilly *

* připravujeme

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

Kapitola I

Zrcadlo viselo naproti oknu – úplně jako by někdo vysekal do zdi obdélník plný světla a šedých oblaků. Z té odražené světélkující šedi se náhle vyloupl člověk. Prošedivělý muž vystrčil hlavu ze zrcadla a pozorně se rozhlédl. Jeho tělo, stále za sklem, vypadalo dvourozměrně, slisovaně.

Chvíli poté muž udělal krok vpřed. Podlaha z prken zaskřípala, když se postavil vedle zrcadla. Roztržitě se zadíval na svůj odraz, načež beze spěchu prošel místností a vyšel z domu.

Před domem stál Dag Zaniewski – donedávna Válečník a šéf triády, teď uprchlík. V uvolněném postoji a s rukama v kapsách vypadal jako turista kritickým okem hodnotící rekreační zařízení. Když zaslechl, jak se otevírají dveře, otočil se k budově.

„To jste vy.“

„Nazdar,“ odpověděl prošedivělý muž uvolněně. „Pořád máš vztek? Ostrov se ti nelíbí?“

Oblohou prolétl světle modrý blesk, rozvětvil se do roztřepeného trojzubce a udeřil do lesa.

Zadunělo to.

Dag Zaniewski si odhodil na záda krátký cop.

„Cítil bych se tu skvěle, kdybych byl bahenní želva.“

Znovu se modře zablesklo; zaduněl hrom. Bouřka pomalu procházela kolem. V jejích patách přišel déšť.

Dům stál na vrcholu nejvyššího pahorku. Kam až se dalo dohlédnout, byly vidět jen les, moře a mlha.

Les byl hustý, neproniknutelný a plný rostlinných predátorů – neuvěřitelně barevných, větších než člověk, číhajících v zelených houštinách. Lepkavé nitě podhoubí plné aflatoxinů se vznášely ve vzduchu a nad loukami porostlými hektary divokých květin se linul intenzivní pach. Podmáčený mech obaloval kořeny stromů jako tlusté zelené anakondy.

Všechno kolem bylo podmáčené. V hlubokých prohlubních u okraje lesa, ve věčném šeru, ležela bezedná třasoviska ukrytá pod vrstvami řas. Dokonce i na úbočích pahorků stačilo udělat krok mimo zpevněnou stezku, aby noha zapadla do bořivého, slizkého mazu. Ve vzduchu pořád visel pach deště a zatuchlých močálů.

Někde v hloubi pralesa žila zvířata.

Nechodila blízko k domu, ale Oria a Dag noc co noc slyšeli pronikavý křik, mňoukavá sténání a zvláštní chraplavé zvuky, pro něž ani nedokázali vymyslet název. Všechno, co žilo, se ukrývalo v mlze. Mlha halila celý ostrov. Hustá, mléčná, vlhká, plazila se po loukách a v chuchvalcích se válela nad lesem. Slunce se objevovalo jen nakrátko, výhradně za úsvitu a večer – velmi jasné, ostré a žhavé jako doběla rozpálený medailon na pozadí modré oblohy. Ale už v době snídaně přicházely mraky. Obloha šedla před očima, z podmáčených luk se zvedala mlha a každý nádech znamenal těžký a vlhce lepkavý vzduch v plicích. Třikrát denně se železnou pravidelností přicházel prudký déšť; v době oběda se dostavovala bouře. Zato noci byly bezoblačné, teplé – a naprosto bezhvězdné.

Na černé obloze svítily jen dva narudlé měsíce.

Ostrov byl velký několik set čtverečních kilometrů. Dále už bylo jen nekonečné moře. Fulko, vyslaný na průzkum, se nedokázal prodrat zmutovaným prostorem, který celou oblast zakrýval jako poklička. Několik hodin vytrvale letěl vpřed, jistý si, že se pořád vzdaluje od pevniny, zatímco nespojitou oblast nepřekročil ani o centimetr.

Ať už se tahle planeta nacházela kdekoli a bydlel na ní kdokoli, byli zde naprosto odříznuti od světa.

Jediný dům na ostrově byl architektonicky stejně prapodivný jako všechno kolem. S rostlinstvem porostlou zelenou střechou, s mnoha šikminami a ostrými úhly, se dvěma řadami vypouklých oken a zdmi, z nichž vyčnívala tlustá vlákna a uzly jako mohutné svaly deroucí se zpod omítky, vypadal dům jako napůl živá bytost. Budova stojící na vrcholu kopce sledovala okolí vypoulenýma očima. Večer se na pozadí oblohy tyčila jako temná hranatá hrouda.

Oria a Dag tu bydleli už tři dny. Momentálně byli jedinými lidmi na ostrově. Včera během večeře se kdoví odkud objevila bělovlasá Lugšem unesená z Xenologického institutu. Dnes ráno se ukázalo, že v noci dorazili Bard, Jun a Aune. Skoro jako kdyby noví obyvatelé rašili ze zdí domu.

„Proč jste nás sem přivedli?“

„Je to docela příjemné místo,“ odpověděl prošedivělý muž bezstarostně. „Podnebí je teplé, fauna je zajíma…“

„Co to je?“ popadl Dag zbraň.

Z hloubi ostrova přilétal hnědý vířící chuchvalec.

O pár vteřin později už bylo dobře patrné, co se děje. K domu se blížil planetolet vznášející se těsně nad džunglí a nad ním kroužili ve vzduchu obrovští hnědí tvorové s blanitými křídly.

Jeden z nich náhle střemhlav zamířil dolů a přeoral trup drápy. Vzápětí zaútočil druhý, s ostrým křikem roztáhl křídla a udeřil z boku do masky. Planetolet se zatočil nad korunami stromů.

Byl už tak blízko, že Dag dobře viděl, jak tvor klapl dlouhými čelistmi, jako by chtěl vytrhnout kus pláště. Pilot se pokusil vystoupat výš, ale hnědé bestie ho s řevem obklopily a tlačily dolů.

„Co se jim stalo?!“ v hlase prošedivělého muže zaznělo nejen napětí. Dag by dal ruku za to, že se ten člověk náhle vyděsil. „Oni nikdy neútočí na stroje!“

Planetolet narazil do špičky stromu, odsekl ji a klesl níž, s rachotem lámaje větve. Ještě chvíli, zřítí se do zelené houštiny a pak uvázne v bahnité zemi.

Dag zvedl vrhač.

Střílel skvěle. Hlava jednoho z tvorů vybuchla modrou září; tělo se svalilo mezi stromy. Tři další nestvůry se nečekaně oddělily od hejna a s křikem zamířily k lidem.

Šedovlasý se duchapřítomně rozběhl k domu. Dag se ani nezachvěl. Bez mrknutí oka vystřelil znovu a rozpáral tělo nejbližšího z tvorů.

Na stezku dopadly krvavé cáry.

Při dalším výstřelu ale vrhač jen prskl.

Dag se vrhl na zem. Obrovský tvor se závanem blanitých křídel proletěl nad ním.

Mohutné černé drápy ho minuly jen o vlas. Zaniewski se bleskově obrátil na záda, vstal a s nožem v ruce vklouzl pod břicho další nestvůry, která se snesla vzhůru a namířila na něj drápy. Chytil se šupinaté tlapy a na okamžik se vznesl nad zem, ale jeho váha byla na tvora příliš vysoká. Zvíře bleskově zaútočilo. Dag vyklouzl; trojúhelníkové zuby s roztřepenými okraji cvakly těsně u něj.

O zlomek vteřiny později zabodl nůž vší silou do malého žlutého oka.

Ze tří dravců zbyl jeden. Zaniewski se mu překulil pod břichem. Blanité křídlo zakončené drápy mávlo takovou silou, že mu závan rozcuchal vlasy. Dag se postavil na nohy a sevřel druhý, poslední nůž. Tvor pronikavě zavřeštěl a vrhl se na něj.

A náhle ztuhl v pohybu.

Se široce rozprostřenými křídly, s rozevřeným chřtánem, s křečovitě nataženými tlapami a prohnutou šíjí vypadal jako nečekaně zastavený záběr z filmu. Dag zaskočeně ucouvl, aniž by od tvora odtrhl podezřívavý pohled.

„Hezký,“ řekl kdosi o pár kroků dál.

Válečník se zachvěl. Sklonil nůž.

Jun stál na štěrkovém dvoře a díval se na zvíře. Tvor nebyl ani pták, ani plaz. Visel nad zemí a připomínal šedohnědého papírového draka. Hrubosrstý, porostlý štětinami, jen na tlapách měl drobné šupiny. Na vyhublém těle se rýsovalo každé žebro. Tlama, dlouhá jako u krokodýla, byla zubatá a dravčí. Křídla s třímetrovým rozpětím vypadala tence, jemně a skoro průhledně; zblízka se ukázalo, že jejich blány pokrývá kratičká mechovitá srst. Teprve v tu chvíli si Dag všiml, že tvor má i ocas, silnější u kořene a úzký na konci, který teď žalostně visel dolů.

Dag se uklidnil. Schoval nůž do rukávu. Hlavou mu bleskla nepříjemná myšlenka, že i on by mohl zůstat stát zmražený v půli pohybu, kdyby Jun chtěl.

„Pusť ho,“ řekl šedovlasý vyčítavě a odlepil se od stěny. „Vždyť ho to vyčerpává. Hlavně mu neubliž! Stačí, že ho Dag skoro zabil.“

„Já jsem ho skoro zabil? Zatímco on se na mě vrhl v záchvatu náklonnosti?“ zeptal se Válečník mrazivě. Obešel tvora dokola a zadíval se na roztažené černé drápy na tlapách, dlouhé přes deset centimetrů. „Vybral si špatně. Nemám rád, když mi někdo přeorává záda drápy.“

Nestvůra po nich blýskla očima a znovu vztekle zařvala. Z téhle vzdálenosti byl její křik tak pronikavý, až z něj bolely uši. Zatímco pořád visela kolmo ve vzduchu, složila křídla jako obrovský netopýr, načež vystřelila jako z katapultu takovou rychlostí, že se o okamžik později proměnila v malou černou tečku na horizontu. Čtyři další nestvůry, stále kroužící nad planetoletem, byly bez okolků odmrštěny ještě dál, za horizont. Planetolet se v jediném okamžiku ocitl na dvoře. Z jeho nitra vyskočila dívka.

Lugšem. Albínka. Teď měla obličej skoro stejně bílý jako vlasy.

„Hlupačko,“ řekl jí Dag věcně a klidně. „Letěla jsi na výlet? Tady?“

Jun se zadíval na mrtvého tvora, který ležel na stezce. V enselinově ruce se objevil nůž, který byl ještě před vteřinou zabodnutý až po rukojeť v oku zvířete. Nůž, čistý a lesklý, vypadal jako čerstvě koupený. Jun roztržitě podal zbraň Dagovi.

Chcíplé nestvůry – ta, kterou Dag probodl, i ta, již zastřelil – v jediném okamžiku zmizely, jako by nikdy neexistovaly. Teprve pak enselin vykročil zpátky k domu.

„Jak to děláš?!“ rozběhla se Lugšem za ním.

Oba vešli dovnitř.

Šedovlasý vyprovodil Juna zamračeným pohledem.

„Myslel jsem si, že teleportaci používat nesmí,“ pronesl Dag.

„Tady může.“

„Tak o co jde?“

„Chtěl bych vědět, proč…“ šedovlasý se odmlčel a stiskl rty.

„Já bych taky chtěl vědět proč. Proč dřepíme v těchhle lázních se spoustou bláta a deště? Proč mě přemlouváte, abych se usadil na Medě? Proč mě potřebujete? Proč, když mě potřebujete, mě prostě nepřinutíte?“

„Jako obvykle máš spoustu otázek.“

„A vy jako obvykle máte málo odpovědí. Neprozradili jste mi ani jméno vaší organizace. Jediné, co jste mi vysvětlili, je, že nemáte nic společného s Ense Larran.“

„Kdybys znal jméno, mělo by to na tvé rozhodnutí vliv?“

„Možná ano. Zatím nevím, jestli poletím na Medu,“ konstatoval Dag suše. „Neutekl jsem z tongu proto, abych znovu ohýbal hřbet.“

„Uděláš, co budeš chtít,“ ujistil ho šedovlasý klidně. „Ničí vůli nelámeme.“

„Přesně to samé řekl Bard těsně předtím, než na mě vystřelil.“

„Bard se prostě bál. Ale má vás oba rád a nechtěl vám udělat nic zlého. Ani my vám nic špatného neuděláme. Vyléčili jsme vaše těla, protože vaše neurohormonální soustava nesla stopy přetížení mnohaletým stresem. Odstranili jsme tetování triády, protože stejně bylo potřeba se jich zbavit. Ale nikoho k ničemu nenutíme. K nám přicházejí lidé dobrovolně.“

Dag mlčel.

Uplynulo zhruba půl měsíce od útěku z Xenologického institutu. On i Oria se probrali teprve před třemi dny – tady na ostrově. Mezi útěkem a probuzením měli v paměti díru, naprostou prázdnotu zbavenou všech vzpomínek.

Jun a Aune vypadali úplně stejně jako tehdy. Z Bardova obličeje zmizely všechny modřiny, nos mu dokonale srostl a místo vyražených zubů si Bard stačil vypěstovat nové.

I jejich vlastní těla nesla známky plynutí času, stačila už porůst zvířecí srstí.

Dag chtěl kdysi podstoupit úpravu genomu, aby ten drobný kosmetický problém odstranil, jenže Oria byla rozhodně proti. Jak se ukázalo, správně. Bard i Jun také obrůstali srstí. Na Medě to bylo dobře vidět.

„V pořádku, vraťme se k tématu,“ pokračoval Dag. „Co tu děláme?“

„Strávíte dva týdny úplně sami,“ řekl šedovlasý najednou tak tiše, že se Dag podvědomě naklonil k němu. „Vy dva, Jun, Aune, Bard… a ta dívka.“

„Suleyman Rashd nepřiletí?“

„Bohužel ne. Sule teď musí být na Medě. Věci se tam v poslední době začaly komplikovat… no, ale to nic. Poslyš, Dagu, spoléhám na tvé pozorovací schopnosti. Sleduj. Dívej se. Kdybys došel k závěru, že se děje něco špatného, že začíná být zle, okamžitě to řekni Bardovi nebo Aune. Situace…“ šedovlasý zaváhal a pak ztěžka, jakoby s lítostí, řekl: „…situace se může vyvinout naprosto neočekávaným způsobem.“

Na zem dopadly první těžké dešťové kapky.

Šedovlasý se otočil a vešel do domu. Dag se beze slova vydal za ním.

V oválné místnosti se sbíhaly vchody do všech obytných segmentů. Dům evidentně nebyl postavený ani Solariany, ani pro Solariany. Nebyly tu chodby; místnosti byly propojené jen dveřmi. Pokoj tonul v pološeru. Okno, vysoké a úzké, vpouštělo dovnitř málo světla. Zrcadlo visící naproti němu se lesklo bledým světlem dne.

Šedovlasý se zastavil naproti vlastnímu odrazu, zvláštně matnému a lehce se vlnícímu jako odraz ve vodě. Otočil se přes rameno k Dagovi.

„Prozatím se musíme rozloučit.“

Udělal krok do nitra sama sebe. Obě postavy – reálná i odraz – se na druhé straně zrcadla slily do jedné. Vteřinu poté muž zmizel.

Dag se probral z ohromení, zaklel a jako střela se vrhl vpřed. Jeho roztažené dlaně udeřily do chladného, bolestně materiálního skla. Zrcadlo znovu odráželo jen zataženou oblohu.

Šedovlasý přešel na druhou stranu – ať už to bylo kamkoli.

„Jako nějaká zasraná Alenka,“ okomentoval to Dag hořce, když celou věc popisoval Orii.

Měl chuť praštit do zrcadla pěstí. Džoude shi, vždyť ho přece osobně prozkoumal už první den po příchodu na ostrov! Nic nezjistil. Dalo se normálně sundat ze zdi a transvize ukazovala v jeho nitru i uvnitř zdobeného rámu jen to, co by se tam normálně mělo nacházet. Přístroje reagovaly úplně normálně. Pokud měl podezření, že je něco jinak, tak jen proto, že rozsypané malachitové hrudky z náramku, který se Orii v místnosti náhodou přetrhl, se kutálely k zrcadlu jako poháněné vlastní vůlí a zamířily tam pokaždé, když je hodil na zem ve vzdálenosti menší než dvě stě dvacet centimetrů. Za tuto hranici síla zrcadla nesahala.

Dag se s ponurou zarytostí snažil záhadu vyřešit, ale bez úspěchu. Věda a technika, které zde byly použity, překračovaly úroveň civilizace Sol Wangkuo. Co víc – překračovaly i úroveň medijské technologie.

A to výrazně.

Když je to tak, co je vlastně šedovlasý zač?

*

„Ne, Dagu, já taky nemám tušení, co tu všichni děláme,“ řekl Bard večer, když společně s Aune a Válečníky vyšel na terasu.

Obloha se táhla vysoko nad jejich hlavami jako nahnědlé červené nesmírno. Rozevlátá modrá pásma oblaků dál zářila, přestože se sluneční srpek před chvílí ukryl za horizont. Po hladkém moři se táhl poslední pruh světla, hasnoucí před očima.

„Klíčem k celé věci je samozřejmě Lugšem,“ prohlásila Aune.

„Víš o ní něco?“ obrátil se Bard s otázkou na Zaniewského.

Dag přimhouřil úzké oči.

„Já?“

„A kdo jiný? Dozvěděl ses o té poloviční enselince něco?“

Dag se odmlčel. Hleděl na moře, jako by neslyšel.

Přišla náhlá, tropická noc. Vyšly dva rudé měsíce – jeden oválný, pokrytý tmavými stíny jako neznámá mince plná prapodivných symbolů, druhý vykukující srpkem zpoza mlhavého přísvitu. Oria podvědomě zaklonila hlavu a napnula zrak v pokusu zahlédnout alespoň jedinou hvězdu.

Obloha však byla neproniknutelná. Oria přenesla pohled na bratra.

„Řekni jim o Lugšem. Měli by to vědět.“

Dag váhal. Podíval se Aune a Bardovi do tváří, ve tmě sotva viditelných.

„No tak, mluv,“ pobídl ho Bard. „Máš mi za zlé, že jsem na tebe vystřelil, je to tak? Teď už vím, že jsi nás nechtěl zabít, ale jak jsem to měl vědět tehdy?“

„Nemám ti to za zlé. Na tvém místě bych se taky bál. Jen… ostatně, pojďte.“

Jako většina místností v budově měla i Dagova ložnice kosočtvercový půdorys. Zvláštně elastické béžové stěny, střídavě pulzující teplem a chladem, se k sobě každou noc přibližovaly a ráno se oddalovaly.

Člověk měl nepříjemný pocit, že usíná ve střevech gigantického organismu.

Všichni čtyři se usadili na podušky na podlaze. Židle zde evidentně neznali. Z jedné ze skrýší vytáhl Dag nevelký černý šestistěn.

„Mám jen to, co jsem zkopíroval z Institutu, takže nemůžu za nic ručit. Podívejte se.“

Šestistěn se rozvinul v trojrozměrný obraz.

Dag ho rychle převinul a zastavil. Oria, Aune i Bard spatřili mnohovrstvé matematické rovnice, vlnové grafy a zástupy glyfů v gao-yeyán.

„Vypadá to jako zápis mentoskopie,“ zariskovala Aune nejistě.

„Mhm. Tahle část registru se týká hlubokých vrstev Lugšemina já. Všechno je normální, s výjimkou jedné části mentogramu. Tady…“ Dag zvýraznil dva záznamy, „…je něco divného. Velmi netypické sekvence. Musel jsem v tom trochu zašťourat, než jsem zjistil, co znamenají.“

Aune si mechanicky zastrčila za ucho stočený pramen vlasů.

„A co znamenají?“

„Lugšem je psychomorf.“

„Cože?“ vytřeštil oči Bard.

„Morfuje psychiku jiných podlidí.“

Bard si promnul bradu.

„Není mentálka, jak se zdá.“

„Není. Mentál pracuje vědomě. Lugšem o svých schopnostech nemá tušení. Nedělá nic záměrně, prostě žije. Na okolí účinkuje samotná její přítomnost. Například z lidí vydobývá skryté emoce. Nebo potlačované pocity křivdy. Anebo predispozice, které by se bez psychomorfa nemusely nikdy projevit.“

„Jak rychle to narůstá?“

Dag uznale pokýval hlavou.

„Trefila jsi do černého, Aune. V Lugšemině případě stačí k úspěchu týden. Ta dívka morfuje rekordně silně.“

„Stačí týden,“ zopakovala Aune a svraštila pěstěné sobolí obočí. „Stačí k čemu? Jakým způsobem funguje takový… psychomorf?“

„Různě. Antara Vanheria, koreilský enselin, uzdravoval některé psychické nemoci. Lidé díky němu nacházeli radost ze života, životní sílu. Stávali se lepšími, odhalovali v sobě dobré vlastnosti. Ale mnoha jiným mohl Vanheria vyléčit jen těla.“

„Myslíš, že byl psychomorf?“

„Samozřejmě. A hodně silný. Lugšem morfuje – stejně rychle, ale její moc má opačné znaménko. Dovádí lidi a podlidi k destruktivnímu chování.“

„Uvolňuje zlo,“ řekla Aune zvláštním tichým hlasem.

Dag se na ni podíval. Jejich oči se setkaly.

„To se neví. Neexistuje způsob, jak to určit. I samotnému mechanismu psychomorfózy rozumíme jen málo, a hluboké psychomorfní působení je nezvykle složitá věc. Ze všeho nejvíc nezáleží na psychomorfovi, ale na objektu. A objekt… objekt je sám o sobě komplikovaný.“

Aune jen sevřela rty. Zato Bard skoro povyskočil.

„Takže tak je to! Provádějí na Junovi experiment!“

Dag se na něj úkosem zadíval.

„Na Junovi? Jsi si tím jistý?“

Bard chvíli přecházel po místnosti jako rozdrážděné zvíře. Pak se stejně neočekávaně uklidnil a sedl si.

„Vidíš jiné vysvětlení?“

„Ne. Ale nevidím v tom smysl. Kdo by vypouštěl džina z láhve? Pokud má vaše organizace v plánu vyvolat v Junovi Ničitele, už dlouho jsem neviděl tak kolosální pitomost. Leda byste chtěli pořádně zatřást touhle podělanou galaxií. Ten nápad má své kouzlo, přiznávám, ale vymyslel už někdo, jak potom Juna zastavit?“

Aune a Bard si mlčky vyměnili krátké pohledy.

„Něco za něco,“ navrhla Oria. „My jsme vám řekli o Lugšem. Vy nám vysvětlete, o co tady jde.“

Bard začal mechanicky kývat rukou opřenou o ohnuté koleno. Po chvíli si to uvědomil a znehybněl jako znenadání vypnutý robot.

„V naší organizaci jsou lidé, kteří se Juna bojí,“ zašeptal. „Prostě se bojí. Dokázali mu udělat mentoskopii, ale nikdo ji neumí rozšifrovat. Jsou tam prý úplně neznámé, nelidské části… Myslí si, že někdy, někde se ta cizost najednou projeví, a to v situaci, kdy bude Jun pod celkovou kontrolou. A mají jisté povědomí o jeho možnostech… Takže pokud je Lugšem psychomorf a zavřeli nás tu společně s ní, znamená to, že chtějí provést experiment.“

Dag zamyšleně složil odečet do kostky.

„Rozumím… Řeknete mu to?“

„Jistě.“

„Nedělal bych to.“

„Musíme ho varovat!“ vybuchl Bard.

„Když ho na to teď upozorníte,“ řekl Dag klidně, „může další experiment proběhnout za vaší nepřítomnosti. Jak jsem pochopil, nikdo neví, co se v Junovi skrývá, dokonce ani on sám. A někdo má v úmyslu to otestovat.“

Nastalo ticho.

„Ne. Neměli bychom to Junovi říkat,“ prohlásila nakonec Aune.

Bardovy modré oči potemněly. Prudce se předklonil.

„To je nečestné! Je to zrada! Máme dovolit, aby se změnil v monstrum?!“

Blondýnka zaklonila hlavu.

„Nesmysl,“ pronesla chladně. „Jun se nezmění v žádné monstrum. Z jednoho prostého důvodu; protože nechce.“

„Může se to stát bez jeho vědomí.“

„Mluvíš o něm jako o perloočce bez mozku!“ naštvala se Aune. „Barde, on má takovou kontrolu nad vlastní myslí, o jaké se může normálnímu člověku jen zdát! Monstrum už byl. Měl tehdy deset let, a na kontě stejně obětí jako malá válka. Měly se u něj rozvinout silné psychotické vlastnosti. Ale přitom je skoro normální.“

„Skoro normální? Počkat, opravdu mluvíš o Ničiteli?“

„Změnil způsob chování. A především způsob myšlení. Z vlastní vůle ovládl destruktivní součást své osobnosti. Takže mu nejvíc pomůžeš, když budeš zticha. Za prvé se k němu někteří lidi konečně přestanou chovat jako k tikající bombě. Za druhé si myslím, že Jun, samotný Jun, by taky chtěl takový test absolvovat.“

„Copak, svěřoval se ti?“ pozvedl Bard obočí.

Dag znehybněl. Mezi těmi dvěma náhle a nepochopitelně vzrostlo napětí. Aune si propletla prsty, ale promluvila naprosto klidným hlasem:

„Znám ho líp než ty.“

Střetli se pohledy, oba pochmurní a rozhodní.

Ticho ztěžka visící v místnosti prořízl pištivý výkřik zvířete. Bard odvrátil tvář jako první.

„Dobrá. Bude to, jak chceš. Kéž by ses nemýlila.“

Kapitola II

Předmět zachráněný Dagem z Xenologického institutu měl tvar neforemné šedivé hroudy poseté krystalky olivínu. Každý geolog by ho na první pohled zařadil jako peridotit s příměsí pyroxenu – úplně obyčejný kámen, jakých na svazích hor leží tisíce. Při bližším prozkoumání by zjistil, že se mezi hrudkami drsného povrchu rýsuje tmavý opalizující čtverec, tak malý, že nebýt pravidelného tvaru, mohl by být považován za jedno z olivínových zrnek.

Čtvereček byl bočním povrchem teseraktu vydlabaného uvnitř kamene. V nitru pulzoval labyrint mikrostruktur rozvíjejících se nejméně do dvou nadrozměrů. Vědci Agentury, kteří kámen ze všech stran prozkoumali, došli k závěru, že objekt sloužil ke generování nadprostorových průchodů. Žel, žádným způsobem se ho nepodařilo zprovoznit.

Dag si s ním lámal hlavu už několik dní; nakonec to musel vzdát i on. Cítil se jako jeskynní muž odhalující principy fungování graviletu – z mozkových závitů se mu skoro začalo kouřit, ale všechno pořád zůstávalo čirou magií.

„Ukážu to Junovi,“ řekl Bardovi.

Stapleton se rozesmál.

„Chceš z něj dostat nějakou užitečnou informaci? Hodně štěstí.“

„Proč? Nic mi neřekne?“

„Záleží na tom, v jaké náladě ho zastihneš. Pokud bude v dobrém a přátelském rozpoložení, tak jistě, neochotně odsekne pár slov – jenom tolik, aby ti dal najevo, jak nekonečné je tvoje ignorantství. To je Junův oblíbený fígl. Strašně rád si hraje na pokladnici tajemných vědění a obecně má k nám, prostým a nevzdělaným Solarianům, docela blahosklonný postoj.“

A skutečně.

Pod enselinovým dotekem se čtverec nečekaně rozzářil ostrým zeleným světlem. Dag zadržel dech. Ale Jun jen obrátil kámen v prstech. Zelené světlo ozářilo jeho lhostejný obličej a na okamžik jeho očím propůjčilo barvu svěží trávy.

„K ničemu ti to nebude. Vůbec k ničemu. Radši to nech na pokoji.“

„Je to teleporter, že?“

Jun se roztržitě zadíval na kámen.

„Ne úplně. Teleporter generuje nadprostorový tunel. Tohle zařízení zároveň generuje i nadčasový.“

„Nadčasový?“ zopakoval Dag pomalu a obočí se mu svraštilo do černé čáry.

„Mhm. Znáš ten pojem. Nepamatuju si, na jaké úrovni se nachází vaše věda. Čas má své vlastní samostatné nadrozměry. Temporální nadrozměry interferují s prostorovými jen v ohraničené míře.“

Dagovy oči se rozzářily.

„U Kuan Ti! Takže tahle věc je stroj času?“

„Ne. Spíše zpáteční jízdenka. Kdybys ho zapnul, přenesl by tě jen do jednoho časoprostorového bodu. Do toho, odkud pochází.“

„Na Ense Larran?“

„Možná.“

„Takže podle tvého názoru existuje Ense Larran v naší realitě, jen prostě někdy jindy?“ zabodl Dag do Juna upřený pohled. „A enselinové necestují po galaxiích, ale v čase?“

„Myslím si, že osidlují čas. Přesně tak, jako my osidlujeme prostor.“

„Proč?“

„Nevím. Možná pocházejí ze vzdálené budoucnosti, z doby těsně před koncem vesmíru.“

„Hezká hypotéza. Až příliš hezká. Cestování v čase by muselo vést k paradoxům, jenže ty nikdy nebyly zaznamenány.“

Enselin zvedl od kamene udivené oči.

„O čem to mluvíš? V samotné struktuře hyperčasu je přece zabudovaný mechanismus, který paradoxy znemožňuje.“

„Opravdu?“ nastražil Dag uši. „Jak to funguje?“

Jun pokrčil rameny. Neodpověděl. Jeho prsty putovaly po hrbolatém kameni, jako by se nazpaměť učil neznámou sochu.

„Ense Larran… řekni upřímně; nepokouší tě to?“

Enselin sklopil pohled. Tmavé půlměsíce řas propůjčovaly jeho tváři výraz zvláštní, svůdné rozkošnosti jako u ženy nebo dítěte. Mlčel.

„Kdo ví, možná bys tam potkal příbuzné.“

„Myslíš Mumii?“

„Mumii taky.“

Jun odložil kámen; zelené světlo zhaslo jako sfouknuté. Enselin vstal.

„Počkej!“ zavolal Dag. „Dokážeš to spustit?“

Jun se zastavil na prahu.

„Neukazuj to Lugšem. Je to ztráta času. Ona to nespustí. Přinejmenším ne fyzicky, protože kauzálně… uvidíme.“

Dag se při pohledu na dveře, které se za Junem zavřely, zamračil. Džoude shi, co to mělo znamenat?

A proč se Ničitel zmínil o Lugšem?

Lugšem. Bělovlasá poloviční enselinka. Aby se dalo určit, kým pro Juna je, muselo by se nejdříve zjistit, kým je pro něj Aune.

A to bude problém.

*

Ještě na Sanyasinu se Dag zeptal Barda:

„Vašemu vztahu úplně nerozumím. Ty se k Aune chováš jako k sestře. Ale co ji spojuje s Junem?“

Bard se na něj úkosem podíval.

„To je jiná věc. A rozhodně ne moje.“

„Rozumím,“ řekl Válečník chladně.

„Ne, Dagu. Absolutně tomu nerozumíš.“

„To je ono,“ podpořila ho nečekaně Oria. „Položil jsi nesprávnou otázku. Co spojuje Aune a Juna, to je jasné. Já bych radši věděla, co je dělí.“

Bard se poškrábal na popáleném nosu. Chvíli mlčel.

„Lidé jsou v podstatě hloupí, nemyslíte?“ oznámil nakonec s povzdechem. „Hlupáků, jak říká Písmo, je nesčetné množství. Nemá to nic společného s úrovní inteligence, protože i moudří lidé se v různých situacích chovají hloupě. Takže Aune a Jun s úpornou zarytostí pěstují ve vzájemném vztahu hloupost. Byli zasnoubení, ale zasnoubení zrušili. Nic víc vám neřeknu.“

Tady na ostrově se ukázalo, že nic víc ani říkat nemusel.

Lugšem nebyla hezká, a co se její eventuální moudrosti týkalo, těžko soudit, protože od prvního dne zde nemluvila prakticky s nikým kromě Juna. Muže v zásadě tolerovala, ale k Aune a Orii se chovala nepřátelsky a povýšeně jako nejvyšší kněžka ke klášterním poskokům. Dokonce se jim pokoušela rozkazovat. Když Aune vlídně upozornila na nevhodnost takového chování, Lugšemin ještěrčí obličej se zkroutil hněvem. Albínka vykročila k drobné blondýnce s rukou pozvednutou k úderu.

Aune přimhouřila oči do dvou chladných, bodavých škvírek. Popadla sklenici stojící na stole, připravená rozbít ji o zeď. Oria zároveň sáhla do kapsy kombinézy, vytáhla naleštěný ocelový boxer a nasadila si ho na ruku.

„Potřebuješ upravit ksicht? Třeba by tě to zkrášlilo.“

Bělovlasá se okamžitě zastavila.

„Ještě si na mě vzpomenete!“ řekla a odešla.

Válečnice ji vyprovodila rozčarovaným pohledem. Sundala si boxer a podvědomě ho pohladila.

„Co se vleče…“ zašeptala.

Přes svou ošklivost se bělovlasá dokázala dívat způsobem jednoznačně vzbuzujícím touhu. Mluvila hrdelním, lehce ochraptělým hlasem, a o jejím těle se mohlo mužům po nocích zdát.

Jak Bard, tak Dag by neměli nic proti tomu, aby proměnili sen v hmatatelnou skutečnost, přestože každý z nich k Lugšem přistupoval jinak. Bard miloval ženy v každém významu onoho slova. Dag měl rád sex, a to v čistě fyziologickém aspektu. Nikdy nespojoval sex s emocionální investicí. Proč taky? Jako většina Válečníků – i makaků, paviánů a šimpanzů, dodávala Oria výsměšně, kdykoli o tom mluvili – vnímal Dag sex prizmatem agresivity nebo hierarchie. Nešlo mu do hlavy, že je možné tu činnost, prozaickou jako jídlo nebo vyměšování, považovat za formu mezilidské vazby. A protože byl podčlověk, a ne makak, nemohl by provozovat sex s nikým blízkým.

Na vlastní kůži se přesvědčil, že sex je jen více či méně kamuflovaná forma nadvlády – něco, co se osobě, k níž cítíte lásku, prostě nedělá. Protože pokud někoho milujete, nemůžete ho ponižovat ani s ním zacházet jako s předmětem uspokojení vlastního pudu.

Kdysi hodně dávno, když byl zamilovaný, se se svou dívkou mazlil. Styděl se sám před sebou, že má občas chuť na víc, že ho napadají myšlenky na její tělo. Trápil se tím – že by byl neschopný opravdových citů? Dobře že se uměl ovládat. Miloval ji, takže rozhodně neměl v úmyslu vzít si ji do postele a přefiknout. Džihan to naprosto chápala. Jak v triádě, tak mezi lidmi byl takový přístup považován za normální. Láskou bylo nazýváno platonické renbo, ne zvířecí kopulace.

Lugšem pro něj byla nikdo – pouhé tělo. Necítil k ní ani lásku, dokonce ani sympatie, takže by se s ní ochotně vyspal, nebýt toho, že se bělovlasá po události s nestvůrami zahleděla do Juna.

Což bylo kupodivu vzájemné.

Tichý, do sebe uzavřený enselin se najednou probral.

„Jako Frankensteinovo monstrum připojené ke galvanizéru,“ okomentovala to Aune jízlivě. Bělovlasá přitáhla veškerou jeho pozornost. Pořád byl po jejím boku, chodil s ní na mnohahodinové procházky po pláži, vysedával v jejím pokoji. Určitě nedělal nic, co by překračovalo rámec normálního lidského chování. Čas plynul, ale v Junovi se žádné temné, metafyzické Zlo nezjevovalo.

Jednoho rána zjistili, že celé poschodí kolem Lugšeminých pokojů tone v obrovských vonících květinách s duhově pableskujícími okvětními plátky. Odpoledne začal Jun malovat její portrét s květinou ve vlasech. Zabralo mu to tři dny. Když skončil, postavil obraz na krytou verandu, ze všech stran chráněnou skleněnými okny. Tam ho také Bard našel, jak soustředěně zkoumá vlastní dílo.

Portrét byl vynikající. Lugšemin obličej, nemilosrdně vyvedený v celé své ošklivosti, zabodával dravčí oči přímo do Barda. Ať už se na něj díval z jakéhokoli úhlu, její karmínový pohled ho tvrdošíjně následoval. V závislosti na perspektivě se výraz Lugšeminy tváře měnil, někdy zjemněl, jindy ztuhl v nesmiřitelné nenávisti. Jedna věc se ale neměnila; z těch zvláštních rysů a dvoubarevně čárkovaných duhovek vždycky sálala cizost.

Cizost tak absolutní, jakou Bard u Lugšem nikdy neviděl.

„Nerozumím ti, June,“ řekl protáhle.

„Vaše lidská tupost mě vždycky udivovala.“

Bard zastrčil ruce do kapes a zlehka se zakolébal na patách.

„Víš, ten údiv je vzájemný.“

Enselin neodpověděl. Znehybněl, zahleděný na obraz.

„Leonardo měl ve zvyku malovat dámy s hranostajem nebo jinou lasicí. Měl bys tu přimalovat zvíře. Nejlépe osla. Zároveň tím zvládneš i autoportrét.“

Nic nenasvědčovalo tomu, že by ho Jun vnímal.

„Ruce slábnou,“ pronesl Bard ponuře, zatímco přecházel po verandě. „Ruce slábnou, Assahire, když člověk vidí tvou hloupost. Protože ji předvádíš v opravdu nadlidské míře. To kulaté, co nosíš na krku, je jen rozšířená ústní dutina?“

Enselin mlčel.

„Ano, to by hodně vysvětlovalo. Ústní dutina, nic víc… dokonce ani nevydává smysluplné zvuky. Dávej pozor, June! Přepínáš strunu. Jestli Aune usoudí, že ji nebereš vážně, odepíše tě.“

„Nikdo mě nebude ovládat.“

„Momentálně tě ovládá vztek.“

„Tak ten můj vztek nepřiživuj,“ ucedil Jun chladně. „Víš, kde jsme? Ten ostrov je polygon pro nebezpečné experimenty. Teleportace funguje jen uvnitř oblasti. Nedá se odsud uniknout jinak než portálem v zrcadle, ale portál je ovládaný operátorem zvenčí. Celá oblast je hermetická jako místnost bez klik. A ať už tady udělám cokoli, nezapíše se to do základního infopole.“

„Tak co uděláš?“

Jun se beze slova otočil a odešel.

*

Během následujících dnů nejenže pokračoval ve flirtování s Lugšem, ale přidal i nové elementy. Zvykl si hrát si s jejími dlouhými hedvábnými vlasy. Jednou je dokonce přirovnal k bledému měsíčnímu svitu. „June, to je nečekaně hluboké! Jako by kuchyňský stůl najednou začal mluvit hexametrem!“ podivil se Bard s dokonale předstíranou naivitou.

Bylo to poprvé a naposledy, kdy někdo slyšel, že by Jun pronesl kompliment. Lugšem se o něj líně opírala, mhouřila oči a mimovolně přejížděla prsty po jeho krku nebo stehně. Kdo ví, na co při tom myslela. Byla ještě nekomunikativnější než on.

Zanedlouho začala demonstrativně sedávat Junovi na klíně. Vyšší o dobrou půlku hlavy, kostnatá, bujná a skvěle stavěná, drtila jeho drobnou postavu jako velká ropucha, která zalehla malou žabku. Junovi to viditelně nevadilo. Neopětoval její laskání, ale nic proti němu neměl; blahosklonně jí dovoloval, aby mu věnovala pozornost. Aune neřekla nic. Začala odcházet z každé místnosti, ve které se objevil. Pobledla, skoro úplně přestala jíst a její napjatý obličej znehybněl ve výrazu ponuré umíněnosti.

Lugšem byla naopak den ode dne opovážlivější.

Junova přítomnost a vliv jeho obrovských schopností způsobily, že její vlastní telekinetický talent, původně hodně slabý, se skokově změnil a zesílil téměř na úroveň poltergeista. Auniny šaty se samy trhaly před očima. Oria, které se jedna po druhé rozpadly dva páry těžkých pevných bot, přiběhla ráno k Lugšem, vytáhla ji z peřin a vztekle ji těmi botami začala mlátit do plochého obličeje. Bělovlasá se snažila rány vracet, jenže v bojích zkušená Válečnice útočila s divokou agresivitou a jen potupný útěk zachránil zkrvavenou Lugšem plnou modřin před vážnějšími zraněními. „Nevím, kde ta těžkopádná žížala bojovala doteď. Buď mlátila služebnictvo, nebo si škubala vlasy s tlustými krávami z harému,“ prohlásila Oria opovržlivě, když se vrátila k bratrovi – vítězná, ale pořád rozzuřená.

Lugšem na to nijak nezareagovala. Ještě téhož večera se zničehonic začala soustředit na Barda. Mléko kyslo a máslo žluklo okamžitě poté, co si je vzal k večeři. Další ráno u snídaně by se mu konvice plná vroucí vody vylila na břicho, nebýt Daga, který nádobu v poslední chvíli chytil.

„Musíš tu čubku zastavit,“ prohlásil Válečník a postavil konvici na stůl.

Bard vzal ucho konvice opatrně do ruky a zalil vroucí vodou aromatický čaj.

„Jak? Nedám jí přece přes hubu.“

„Proč?“

„Protože je to ženská.“

Jenže Dagovi, který nevyrostl v křesťanské kultuře, nedávala odpověď smysl.

„No a co?“

„Ženské se nebijí, protože jsou slabší. Bití slabších je neslušné.“

Dag pokrčil rameny, otočil se a odešel.

Oria popadla Barda za ruku.

„Počkej. Snad ji nepoběžíš bránit?“

Bard zaváhal. Vzal ze stolu jablko a mimovolně ho vyhodil vzhůru.

„Ne. Máš pravdu. Aune kvůli té čarodějnici zhubla… Myslíš, že jí Dag dá nakládačku?“

„Ale no tak. Je vycvičený, aby zabíjel, ne aby dával pár facek nějaké krávě. Ostatně, co nám brání koukat se? Pojď, podíváme se.“

Bard kousl do jablka a šel za ní.

O minutu později se málem udusil.

Dag poloviční enselinku opravdu nezmlátil, ale zatáhl ji na střechu a tam ji nechal viset nad dvorem. Držel ji jen za vlasy bolestivě stočené do bílého provazu.

Lugšem nekřičela. Houpala se vysoko nad zemí, svíjela se jako piskoř a nehty zarývala do zdi. Na chvíli se jí podařilo zachytit zábradlí, jenže Dag jí přimáčkl prsty a ona se s bolestivým zaječením pustila.

Dag se usmál a zamával s ní jako se živým kyvadlem, dívaje se shora do jejího zkřiveného obličeje. Rudočerné duhovky ohnivě planuly jako rozžhavené uhlíky. Z Lugšemina pohledu sálala nenávist, která by člověka se slabšími nervy vyděsila.

Válečník si omotal dívčiny vlasy kolem zápěstí a rozmáchl se jejím tělem, až se mu svaly na rameni napjaly. Bělovlasá jako kyvadlo vylétla doleva, pak doprava a nakonec udeřila do zkoseného rohu zdi. Zasténala jako mučené zvíře.

„Přestaň!“ řekl ostře Bard. „Chováš se hůř než ona!“

Zaniewski krutě vytáhl dívku na střechu a hodil si ji pod nohy.

„Líbilo se ti to?“

Za vlasy vytahaná poloviční enselinka si musela kleknout. Zuby jí drkotaly; byla úplně sinalá. Dag si beze spěchu odmotával z ruky dlouhé světlé lokny.

„Ještě jednou něco provedeš, a vyzkouším, jestli umíš létat. Možná že umíš. Nadaná jsi přece dost. A teď vypadni!“

Dívka se odplazila ke schůdkům, vstala, ruce si křečovitě přitiskla na žaludek a rozběhla se pryč, co jí síly stačily.

Dag na Barda vrhl káravý pohled.

„Ke každému je třeba mluvit jeho vlastním jazykem,“ prohlásil všeobecně.

Oria se zašklebila, poznala jednu ze Shengli Xiangových zásad. Její oči se setkaly s bratrovým pohledem. Dag zaváhal, kousl se do rtu.

„Vždyť je to pravda,“ prohlásil napůl hněvivě, napůl obranně. „Takhle vypadá pragmatismus. Jenže vy,“ znovu se zadíval na Barda, „máte spoustu nesmyslných zákazů. Nebít ženy, nemučit zajatce, nedobíjet raněné, nekopat do ležícího…“

„Má to své důvody.“

„Zajímalo by mě jaké.“

„Tímhle způsobem,“ vysvětloval Bard, „se naprosto vážně můžeme alespoň považovat za morálně a civilizačně vyspělejší než nepřátelé.“

„Zato nepřátelé jsou úspěšnější. Vždyť jsou to nesmysly. Zajatci slouží k tomu, aby byli mučeni, a nepřátelé, aby byli zabíjeni. Ostatně potřebujeme v životě nějakou zábavu, třebas primitivní. A ženy, chvála bohům, jsou přinejmenším fyzicky slabší. Kdyby některé z nich občas nedostaly nařezáno, skákaly by mužům po hlavě, a ještě by se jim na ni vykálely.“

Bard potřásl hlavou.

„Něco ztrácíš, Dagu. Něco ti uniká. A dokonce ani nevíš co. Zkus někdy přemýšlet mým způsobem, jako experiment. Přesměruj mysl, alespoň na chvíli. Pak si o tom promluvíme.“

Dag pokrčil rameny. Ať už ztrácel cokoli, zdravý rozum to nebyl.

„Cestování rozšiřuje obzory,“ zašeptal ironicky. „Kdybych neutekl z tongu, nikdy bych na vlastní oči nespatřil autentického pohrobka rytířské tradice. Ještě že jsi přežil. Měli bychom tě šoupnout do muzea, víš? A s velkou pietou tě každý den oprašovat. Unikátní exponát, poškození přísně zakázáno.“

Když se to tak vezme, je ta tradice docela životná, pomyslel si udiveně. Docela silná. Ničili ji, ale nikdy nezničili. Minulo tolik století, tolik kultur – renesance, osvícenství, islám, gnoze – a všechny ji válcovaly, jenže ona pořád ještě dýchá, pořád si zachovává jakousi přitažlivou sílu. Do dnešního dne – kdo by si to byl pomyslel? – se její zárodky vznášejí v aseptické atmosféře Sol Wangkuo, a infikuje dokonce i tak rozumné lidi, jako je Bard Stapleton.

Překvapivě i pro sebe samého poplácal Barda po rameni.

„Ech, ty podivíne…“

Bard blýskl modrýma očima a zastrčil si palce za opasek.

„No, každopádně by už Lugšem neměla dělat potíže. Zítra dorazí šéf a vezme ji na základnu. A Jun se bude muset postavit Aune. Čeká nás zajímavý výstup. Přísahám, že na jeho místě bych se radši prošel po tekutých pískách. Měl bych aspoň nějakou půdu pod nohama.“

„Jooo,“ pronesl Dag protáhle. „Uvidíme, co Jun udělá. Nechtěl bych být špatným prorokem, ale může nás zaskočit.“

A opravdu.

Kapitola III

Poslední ráno na ostrově začalo klidně.

Oria se probudila jako první a vyšla na verandu.

Slunce vycházelo nad moře, obloha byla jasná, vzduch osvěžující. V růžově stříbrné auře vypadala džungle jako plná světla.

Takže dnes je třeba rozhodnout se. Musejí odpovědět, jestli souhlasí s přestěhováním na Medu pod dozorem Suleho organizace.

Dag pořád váhal. Na jednu stranu ho lákala svoboda; na druhou jej sžírala zvědavost. A na třetí stranu šedovlasému nevěřil. Možná je ta bezejmenná organizace opravdu pustí ze spárů, ale předtím – Dag si tím byl jistý – jim z paměti odstraní všechno, co se dozvěděli o Ničiteli. Což si Dag rozhodně nepřál.

Bude souhlasit, pomyslela si Oria. Usadí se na Medě, protože jen tak bude mít Dag šanci vypátrat, kdo jsou lidé, kteří Ničitele chytili, účinně ho ukryli a zpacifikovali do té míry, že se začal považovat výhradně za umělce. Rozhodně to musí být zajímavá skupina… Ale k čemu jim Ničitel je, když ho nevyužijí? Jakým způsobem – a pokud vůbec – jsou schopní ho kontrolovat?

Opravdu mu změnili infotyp? Samé záhady.

Dag takovému pokušení neodolá. Někoho lákají peníze, jiného moc, jeho jako sirény vábilo tajemství.

No tak dobrá. Oria by se mohla na Medě usadit třeba hned zítra. Nebránila se změnám.

Medijské společenství bylo typicky podlidské, pořád zachovávalo tradiční, archaickou strukturu, primitivní metody rozmnožování a prvotní rodinná společenství. Ale existovaly i rozdíly. Například staří lidé, kteří by v pokrokovém světě byli dávno podrobeni změně vtělení, tam měli důležité role ve státní správě. Jak vyplývalo z hlášení Agentury, na Medě už skrytě působili solarianští progresoři podporující tamní patrioty, ale k významným společenským změnám prozatím nedošlo.

Katalyzátorem změn se kdysi na Zemi staly utlačované nižší vrstvy, jenže na Medě tenhle scénář nefungoval. Společenský útisk nebyl dost velký, aby vyvolal významnější reakci. Pokusy o jeho zesílení prozatím selhávaly. Dokonce se nedařila ani vychovatelská práce s mládeží, protože na Medě neexistovala masmédia v solarianském smyslu slova. Místní režim progresory neustále pronásledoval, což jejich misi ztěžovalo ještě více. Důsledkem bylo, že medijský řád nebyl dosud ani nahlodaný, natož změněný.

Jsou strašně nenasytní, prohlásila Oria znechuceně. Tohle je až patologické, to připodobňování, uniformizace celého vesmíru, všechno podle jednoho schématu. Anizotropní pokrok, aby do toho mutant kopl! A i kdyby změnili Medu v druhé Sol Wangkuo, co z toho budou mít? Nemůžou přece počítat s tím, že tam budou vládnout. Bez obav, i na Medě žije skupina velkých dravců, kteří se zrovna nehrnou, aby mohli vládnout.

Kromě toho jsou to idioti. Na naprosto odlišnou civilizaci mechanicky aplikují vzorce pocházející z historie Země. A kdo ví, zda jsou ty vzorce vůbec správné. Dějiny Sol Wangkuo představovaly velkou neznámou. Neznali je ani lidé, ani podlidé, a dokonce ani hlavní neurikom Země, THERION.

THERION byl Archont, měl tedy složitou zdvojenou osobnost. Koexistovaly v něm dvě propojené osobnosti, SANROKU a SORATH. Žádná z nich neměla tušení o skutečných událostech, k nimž došlo před necelými dvěma stoletími, a pokud šlo o vzdálenější minulost, THERIONova paměť obsahovala nikoli vědu, ale propagandu.

Před dvěma stoletími nadlidé znovu sepsali kroniku světa. Od té doby byly ve všech databázích uloženy výhradně schválené informace. To, co se neshodovalo s oficiálními dějinami, bylo vymazáno. Někdo však z důvodů, které znal jen on sám, vložil do programu drobnou úpravu – a veškerá obrovská zásobárna vědění se místo do nicoty propadla do subliminálních vrstev mysli SANROKU. Samotný neurikom samozřejmě přístup k vlastnímu podvědomí nezískal, takže následující dvě staletí nikdo v Galaxii netušil, že v paměti horlivého strážce práva a pořádku tajně přetrvává obrovský datový archiv.

Archiv představoval pokladnici vědění plnou starých textů, literatury, filmů a her. Žel, mnoho materiálů si navzájem odporovalo a zbytek měl povážlivé mezery. Neexistoval způsob, jak určit, co se kdysi opravdu stalo, a co je jen zápisem simulace nebo pečivě vyrobeným falzifikátem. Minulost vynořující se z chaosu eklektických dat připomínala rozbitou mozaiku, jejíž střepy do sebe nezapadají. Existovala snad kdysi země s podivným názvem „USA“?

Jiné zdroje naznačovaly, že to bylo jen jedno z islámských jmen pro Satana. A mohlo být slovo „amin“ znetvořeným slovem „bráhman“, mohlo pocházet z dob, kdy muslimové – jak tvrdily jejich nelegální rukopisy – skutečně vládli světu? Došlo k vítězné válce hinduistů a taoistů s vyznavači islámu? Asi ano, když byl islám dnes považován za herezi… Retrognoze a chronovize odpovědi neposkytovaly, přinášely jen záplavu obrazů, které si vzájemně odporovaly. Infopole bylo zfalšováno stejně účinně jako všechny ostatní informační prameny.

Podle oficiálních dějin, už z doby po existenci kalifátu Eurabie, došlo po krvavých etnických a náboženských válkách k rozbití celého tehdejšího světa na malé státečky pod vládou všudypřítomných mafií.

Pak se na znesvářené, válkami zpustošené Zemi objevil úžasný hrdina, bůh, mesiáš, avatar První král, který rozbitou planetu sjednotil pod svým žezlem a zahájil období všeobecného štěstí a blahobytu. Mnoho informací skutečně hovořilo o přesně takovém průběhu událostí, jiné materiály ale naznačovaly, že před Královstvím Země už nějaký světový řád existoval, zkorumpovaný a závislý na různých válkách mezi frakcemi, dokud nakonec jedna z nich neuskutečnila úspěšný převrat. Nový vládce se svou skupinou zavedl absolutistickou monarchii. Královský majestát popadl prosťáčky pořádně pod krkem, segregoval společnost a zavedl jedinou, všeobecně závaznou synkretickou víru. Její prorokové prohlásili, že konečně nastala úžasná, dlouho předpovídaná Nová éra…

Možná to tak bylo, ale možná to proběhlo úplně jinak. Kým doopravdy byli nadlidé? Skupinou andělů, která kdysi podporovala krále a dnes císaře? Nejspíš ne.

Vše nasvědčovalo tomu, že mezi nadlidi byli zahrnuti jednoduše všichni, kdo měli dostatečnou moc, vliv a peníze, aby s nimi král musel počítat. Další vládcové provedli řadu čistek, ale do dnešního dne zůstávali nadlidé nejednolitou vrstvou. Byli v ní míšenci s převahou žlutých, bílých a Hispánců; a určitě jen proto patřili jimi vypěstovaní lidé k různým rasám, i když bylo samozřejmě možné produkovat je výhradně v jediné, unifikované verzi. Jenže na rozdíl od lidí nadlidé příslušnost ke starobylým rodům s velkou hrdostí kultivovali. Zaměstnaní intrikami, vendetami, zařizováním obchodů a účty neměli čas na drobnosti, jako bylo vládnutí, takže si vymysleli Zmocněnce a Archonty. Žili jako bohové na Olympu a obyčejnými smrtelníky opovrhovali. Na lidi a podlidi často dopadaly vedlejší důsledky válek nahoře, ale jen úzká skupinka informovaných dokázala spojit následky s příčinami. Ženské magazíny v partiví zabývající se drby ze života vyšších sfér prezentovaly nadlidi až odporně přeslazeným způsobem. Na tom nebylo nic divného – Pravá víra slibovala všem siudrům a vajsům, že po dostatečném počtu inkarnací se i jejich duše vtělí do těchto živoucích bohů.

Dag v nadlidskou genialitu nevěřil, ale Dag měl vždycky anarchistické a obrazoborecké sklony.

Oria hleděla na svět méně emocionálně. Nadlidé nebyli hloupí. To hejno žraloků, kteří se zabývali hlavně pobíjením sebe navzájem, dokázalo ve volném čase stvořit celou dynamickou expanzivní civilizaci – samopohánějící se Utopii, na niž dokonce ani nemuseli dohlížet. Nejenže vymysleli neurikomy, ale dokázali ty mocné ahumanoidy dostat i do pozice poslušných nástrojů. Což znamenalo, že aspoň část nadlidí využívá svou geneticky naprogramovanou inteligenci užitečně.

Pravdu o historii mohli znát v Sol Wangkuo výhradně oni, ale i kdyby někde na Arkadii dál existovala neoficiální data, neměli k nim Oria a Dag přístup. Technicky by se Dag mohl bez potíží dostat do každého arkadijského neurikomu, ale tak obrovský odběr energie by byl okamžitě odhalen. V souladu se závaznou teorií základního infopole by měla i nejvzdálenější mezihvězdná komunikace být stejně snadná jako meziplanetární spojení. Teorie, jak už to chodí, byla jedna věc, zatímco praxe druhá. Čím větší byla v měřítku desítek světelných let vzdálenost, tím silněji narůstaly poruchy a chyby. Spojení vyžadovalo ještě výkonnější zesilovače než teleportace, a zesilovače spotřebovávaly energii.

Ale to není důležité, pomyslela si Oria a skoro se při té myšlence usmála. Už to není důležité. Co je jí teď do Sol Wangkuo s jeho historií a problémy?

Neměla v úmyslu vrátit se tam, nikdy v životě. Nejbližší rok stráví s Dagem na Medě a pak se uvidí.

Ale pokud ji Meda lákala, tak ne proto, že se lišila od Sol Wangkuo. Každá jiná civilizace se logicky musela lišit od solarianské. Ne… skutečný důvod byl jiný. Tak pitomý, že se k němu Oria raději otevřeně nepřiznávala; a nebýt vrozené poctivosti, nepřiznala by ho dokonce ani sama před sebou.

Chtěla žít na Medě, protože tam žil Sule. To byla ta zahanbující pravda, nahá a bez příkras.

Pitomost. Sule se na ni ani jednou nepodíval jako muž na ženu. Na Medě ho určitě obklopoval zástup atraktivních dívek. Ale ona? Co je za ženu? Nikdy nikoho nesvedla a nikdy se nenechala svést. Hodně se snažila, aby vypadala odpudivě, a skutečně se jí to docela dařilo. Pokud jde o odstrašování potenciálních partnerů, měla celkem slušné výsledky. Za celý život zažila jeden jediný románek. Žel, umělý. Běžný komerční produkt, scénáristovo dílo. A dokonce i o tuhle ubohou náhražku nakonec přišla. A kvůli komu? Kvůli vlastnímu bratrovi.

Dag měl vášeň pro virtu, ale výhradně coby tvůrce, nikdy coby uživatel. Žil na úrovni materiální reality a byla to jediná realita, ve které žít chtěl – bez ohledu na to, že podle axiomů a Dokonalých představoval materiální svět pouze klam, šálení smyslů, iluzi stvořenou Demiurgem, aby odvrátil pozornost rozumných bytostí od jediného skutečného duchovního světa. Dag na Dokonalé zvysoka kašlal a jeho názory na duchovní svět se nedaly opakovat nahlas. Nikdy s vlastním vědomím neexperimentoval. Ani jednou nepocítil pokušení zahlédnout auru, navázat kontakt s astrálními bytostmi nebo v úžasném satori zažít jednotu s Bráhmanem. O Bráhmanovi se ostatně taky vyjadřoval nepatřičně. V partiví sledoval výhradně informační programy; do virtu nevcházel nikdy, dokonce ani do toho, které sám vytvořil, kontroloval ho pouze na holovizním monitoru; nečetl skoro nic kromě hlášení a odborných prací, a pokud sáhl po beletrii, tak výhradně po té, která byla vymazána z historie. Byl výjimečně střízlivým člověkem, hodně se zajímal o svět, který ho obklopoval. Zastával názor, že fikce a mysticismus jen znečišťují mysl. Když zatoužil po úniku, ponořil se do vyšší matematiky. Oria tak krajní názory nevyznávala. Jistě, uvědomovala si, k jak obrovským změnám osobnosti vede užívání virtu nebo jak bývá psychika zničená vedlejším účinkem putování astrálním světem. Jenže fikce přinášela oddech od každodenního života. A každodenní život byl k vydržení jen stěží. Mnohem více pro ni než pro Daga, protože ona nebyla génius pohlcený svou vášní.

Dlouhou dobu plánovala, že si koupí nějaký románek a před bratrem to utají. Listovala nabídkami na trhu a odvrhovala jeden program za druhým. Nejvíce bylo transsexuálních programů, ve kterých se žena mohla vtělit v muže a muž v ženu, nebo mezidruhových, v nichž se člověk vtělil do zvířete nebo mimozemšťana. Zážitky tohoto druhu právě přišly do módy a znovu zahlcovaly trh. Ale ani mezi běžnými románky Orii nic nevyhovovalo. Nelákaly ji plamenné postelové výkony. Sex neměla ráda a měla ho plné zuby. Čistá prozaická biologie; co je na tom zajímavého? Jistě, mohla by pořád dokola prožívat Zaručený Neopakovatelný Orgasmus, ale k tomu nepotřebovala ani sex, ani program, stačil prostý extator, který působil přímo na centrum rozkoše v mozku a vyvolával dlouhý status orgasmicus. Bylo to lepší než jakýkoli milenec. Svět kráčel kupředu, a stejně jako byl nejdříve sex oddělen od rozmnožování, byl i orgasmus oddělen od sexu. Kopulace se stala zbytečnou už i jako zábava a změnila se především v hierarchický rituál. Kdyby šlo jen o to, Oria by nemusela vcházet do virtu. Jenže ona toužila po romantice, po prožití hezkého flirtu, a byla ochotná přimhouřit oči nad skutečností, že vchází na přímou cestu k závislosti. Svět virtu nabízel mnohem silnější zážitky. Všechno bylo mnohem hezčí, výraznější a nekonečně dokonalejší než v materiální skutečnosti. Barvy se zdály být stokrát barevnější, život nepopsatelně intenzivní, a i ten nejubožejší podčlověk se cítil jako král, plný úžasné síly. Právě proto se z virtu tak těžko vracelo do ponuré reality. Ve srovnání s onou jiskřivou září se každodennost zdála být šedivá, vybledlá a smutná. K nevydržení.

Nakonec Oria svůj románek našla. Nepříliš vzrušující, ale sympatický. V hlavní mužské roli nevystupoval počítačový fantom, ale skutečný, živý herec, hvězda partiví Murzagali Menang – skvěle stavěný Tatar s nádhernýma sametovýma očima. Oria se vtělovala do krásné ženy z kasty kšatrijů jménem Bamileke Huertas. Setkali se náhodou – začátek byl vždycky stejný – a pak už se předvídatelně rozvíjely nejrozmanitější varianty toho, co bylo v Sol Wangkuo považováno za úžasný milostný příběh. V každé variantě se Murzagali do Bamileke zamiloval na první pohled, zatímco ona ho zpočátku odmítala a pak se pomalu nechala dobývat, jak mezi nimi sílilo telepatické a empatické spojení. Protože se mezi nimi rozvíjelo čisté, vznešené renbo – dokonalá láska tepající věčnými pocity, ale nezkalená vulgárním chtíčem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hvězdný oceán.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.