TÁŇA KUBÁTOVÁ

Bukůvky

Edice POHODKY

Praha 2019

© Taťána Kubátová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 59. a 28. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Hana Horová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-79-4 (epub)

ISBN 978-80-87805-80-0 (mobi)

PROLOG

Devadesátiny pana Matěje Michorowského proběhly se vší slávou. Počasí sice oslavenci ani jeho hostům nepřálo tak štědře jako před rokem a bylo nutno umístit všechny hosty v domě, ale i přesto se v té věkově velmi nesourodé společnosti rozhostila velice příjemná a uvolněná atmosféra. Kromě samotného pana Matěje byli hlavními postavami dne také Valdemar se Štěpánkou. Jejich svatba sice proběhla již téměř před rokem, přesto se mnozí z účastníků této společenské akce setkávali s Valdemarem v roli znovu ženatého muže poprvé a Štěpánku dokonce ještě vůbec neznali. Připíjelo se tedy i na jejich zdraví a štěstí.

Jen co obyvatelé Glembowky zamávali poslednímu odjíždějícímu, sešli se, nyní již v komornější sestavě, v knihovně. Vzhledem k tomu, že všichni patřili do nejbližší přízně, mohli se začít chovat uvolněněji, než jak tomu bylo v předchozích hodinách. Tehdy totiž bylo hlavně třeba dávat bedlivý pozor, aby někdo z hostí nebyl zanedbáván.

Nyní se pan Matěj usadil ve svém tradičním „vladařském“ křesle, obklopen oběma syny. Jedno z menších křesel po Valdemarově pravici obsadila dle přání pana Matěje Štěpánka coby manželka „následníka trůnu“. Na pohovkách a židlích stojících naproti křeslům se posléze uvelebili všichni ostatní dospělí, zatímco dvě pohovky pod okny byly eldorádem dětí.

Snad proto, že letošní počasí obyvatelům Glembowky již od jejich sobotního příjezdu vůbec nepřálo a bylo třeba místo hojného pobytu venku najít si náhradní program v domě, semkla se celá společnost v příjemně soudržný celek. Pan Matěj se při společném posezení nechal několikrát přemluvit k dlouhému vyprávění o historii své rodiny. Na řadu přišla i živá hudba v podobě Štěpánčiny hry na klavír a Karlova kytarového doprovodu ke společnému zpěvu.

Po oslavě byli všichni dostatečně nasycení, napojení i vypovídaní, a tak nejživějším ostrůvkem v celé místnosti byl ten dětský. Jen občas se z kruhu dospělých ozvala stručná poznámka hodnotící průběh dnešního dne.

Unavení členové rodiny se začali zvolna a postupně trousit do svých pokojů, až nakonec dělali starému pánu, jenž ještě nechtěl jít spát a stále s trochu nepřítomným výrazem ve tváři setrvával ve svém křesle, společnost jen jeho dva synové se Štěpánkou.

Jako by čekal jen na tuto chvíli, pan Matěj promluvil svým nepevným stařeckým hlasem:

„Vzpomínám, jako by to bylo včera, když zde na Glembowce slavil své devadesátiny můj tatínek.“

Pohled pana Matěje sklouzl po tvářích všech přítomných a živý zájem, který v nich spatřil, jej povzbudil k dalšímu hovoru.

„Bylo to ve dvaašedesátém. Tenkrát se oslavy zúčastnilo asi tolik hostí jako dnes, jen jejich skladba byla jiná. Většinu tvořili místní lidé. Na rozdíl ode mne tady totiž můj tatínek žil trvale a aktivně se podílel na místním společenském, kulturním i politickém životě. A měli ho tu velice rádi. Stejně jako maminku, která byla takovým dobrým andělem a pomáhala spoustě potřebných, dokonce i těm, kteří si její pomoci ani neuměli vážit. Zato příbuzenstva zde bylo poskrovnu. Strýc Jenda, maminčin bratránek z Brna, by býval přijel velice rád a dělal pro to vše možné. Ale co naplat, žil za železnou oponou a mocipánům se zachtělo dělat mu těžkosti a výjezd z republiky mu nepovolili. A Kája?…“

Starý pán se odmlčel, jeho pohled zabloudil kamsi do dáli a v očích se mu zalesklo. Posléze se smutně pousmál.

„Oba jsme museli ujít ještě velký kus cesty, než jsme se mohli setkat,“ promluvil posléze tiše.

Valdemar se pohnul a jemně uchopil svého otce za ruku.

„Všem nám moc chybí, tati,“ řekl a Karel vyjádřil souhlas s jeho slovy němým kývnutím.

Štěpánka sklopila oči a ruka, jež spočívala ve Valdemarově pravačce, se jí zachvěla. Již nějakou dobu věděla, že muži Michorowští tak málo hovoří o ženě pana Matěje a matce obou jeho synů ne proto, že byla její existence nepříliš významná, ale naopak proto, že i po pěti letech je pro ně její odchod ještě stále nesmírně bolestný.

„A vida ten rozdíl dnes,“ promluvil po chvíli starý pán živěji. „Hrstka těch nejlepších přátel, pár nejváženějších zdejších sousedů a pak už samí více či méně spříznění lidé. Můj tatínek by se divil, že nakonec Michorowští nejenže nevymřeli, ale naopak se takto rozkošatili.“

Posléze se pan Matěj opět pohroužil do svých myšlenek, jež jej nepochybně znovu zavedly do minulosti. Po chvíli se jeho zrak vrátil ke Štěpánce.

„Nedávno jsi mi vyprávěla, Štěpánko,“ řekl, „že bys ráda zpracovala nějaké zajímavé historické prameny do literární podoby. Co myslíš, nezajímala by tě naše historie?“

„Určitě zajímala, tatínku,“ ujistila jej Štěpánka. „Jenom se obávám, že k takové práci nebudu mít dost podkladů. Těmi prameny jsem nemyslela ani tak historická data a fotografie, ale spíš něčí zápisky, deníky, dopisy a podobné písemnosti.“

Starý pán vypadal, jako by o jejích slovech hluboce uvažoval, a teprve po chvíli znovu promluvil:

„Na zdejší půdě je bedna s písemnostmi. Uklidil jsem ji tam po smrti rodičů. Jsou tam veškeré dopisy, které rodiče dostali od počátků existence Glembowky, i pár dalších zajímavých písemností. Mám také…“ Panu Matěji se zadrhl hlas… „Mám deník své ženy, který je mi nadevše drahý a do kterého jsem zatím nenahlédl. Nyní si ho chci přečíst a možná ti pak dovolím, abys čerpala i z něj.“

Štěpánka chvíli seděla bez dechu a jen se snažila nepropadat přílišnému nadšení, aby posléze, pokud by zjistila, že materiály nejsou dostatečně kvalitní a hemží se samými banalitami, nebyla zklamána.

„Moc ráda se na všechno podívám,“ vydechla o chvíli později.

„S těmi dopisy můžeš začít hned zítra,“ ujistil ji pan Matěj. „Na hory se beztoho nedá jít, jak je vše podmáčené, na koni do mokrého terénu také vyjet nemůžeš, a to ani v případě, že by nějakou náhodou právě nepršelo.“

Štěpánka horlivě přikývla a její ruka stiskla Valdemarovu. Valdemar jí stisk opětoval na znamení toho, že jí rozumí a že se s ní rád té objevitelské činnosti zúčastní. Jeden druhému pohlédli do očí a usmáli se na sebe.

~

Léto se překulilo do podzimu. Pan Matěj se vrátil z Glembowky do brněnského domu v půli září a ještě před koncem roku předal Štěpánce jako vzácnou relikvii stožek zcela obyčejně vypadajících sešitů, jejichž obsah mu byl přesto neobyčejně drahý.

O dva či tři týdny později, v jeden sychravý večer, se v malém obývacím pokoji v patře jejich domu sešli Štěpánka s Valdemarem nad svými sklenkami. V té Valdemarově bylo bílé víno, Štěpánka si nalila ovocný džus.

„Dočetla jsem deník tvojí maminky,“ řekla Štěpánka. A aniž by čekala na Valdemarovu reakci, pokračovala: „Neměla jsem tušení, jak báječná to byla žena. Ačkoliv mě to mohlo napadnout. Tvůj otec by si přece nevybral žádnou obyčejnou osobu bez vzletu, inteligence a noblesy.“

„Máma byla ohromná,“ dal jí Valdemar za pravdu. „Nerozmazlovala nás, ale nikdy jsme nepochybovali o její lásce. A slepý by musel vidět, jak skvěle se s tátou doplňují. Jistěže se někdy rafli, ale vždycky si uměli hned všecko vyříkat tak, aby se vzduch zase rychle pročistil.“

Štěpánka chvíli mlčela a upíjela ze svojí sklenky.

„Mám trochu problém s tím, jak všechny ty písemné materiály pojmout,“ promluvila posléze.

Valdemar se na ni zahleděl a mlčky čekal na její další slova.

„Mám představu, že bych mohla tematicky vybrat vše, co se týká tvého táty a tvé mámy, a chronologicky to seřadit tak, abyste vy i vaši potomci měli ucelenou představu o tom, jak žili a co je nakonec svedlo dohromady. V tom mám celkem jasno. Jen se trochu peru s formou. Všechny dopisy mají totiž takovou sugestivní autentičnost, že si netroufám je jen tak převyprávět vlastními slovy. Mám strach, že bych tím totálně zničila jejich kouzlo.“

„V tom případě je použij tak, jak leží a běží,“ navrhl Valdemar.

„Některé části jsou ale pro stěžejní příběh ústřední dvojice dost podružné,“ namítla Štěpánka. „Jenže když je v těch dopisech vynechám, bude ta díra nápadná.“

„Zkus mi uvést nějaký příklad.“

„Třeba v dopise, který jsem vybrala jako pro příběh podstatný, protože se v něm píše o tvém tátovi, se zároveň vyskytuje nějaká Rita. Ta ale už v dalších vybraných dopisech vůbec nefiguruje, nebo leda jen jednou okrajově.“

„To by snad nemuselo být na škodu. Některé vedlejší postavy přece mohou sloužit výhradně k tomu, aby příběh zalidnily a ukázaly, že hlavní postavy nežily ve vzduchoprázdnu. Jen ji tam nech. A zítra se táty zeptáme, co všechno o té Ritě ví. Třeba tě to inspiruje k dalšímu příběhu.“

Štěpánka se zasmála.

„Pomalu,“ zvolala, „zatím se peru s tím prvním. Další problém je totiž ten, že příběh stojí na začátku na dopisech, postupně je třeba něco doplnit z deníku a nakonec se deník stává téměř jediným pramenem. A co teď já s tím? Přece jen převyprávět, aby to získalo jednotnou formu, nebo nechat tak a upřednostnit onu autentičnost?“

Valdemar s pobaveným výrazem rozhodil ruce.

„Mě se neptej, já tady nejsem literát!“

„A já snad ano?“ opáčila Štěpánka.

„Nepochybuju, že si nakonec poradíš,“ konstatoval Valdemar.

„Jasně, že si poradím, když budu muset. A myslím, že u mě před učesanější formou získá přednost spíš ta autentičnost. To víš, přece jen jsem především historička a příčí se mi dodatečně upravovat zdroje.“

„Tak je jenom chronologicky seřaď, vypusť z nich pasáže, které nejsou z hlediska děje a vývoje postav nijak příliš podstatné, a pak už je klidně nech, ať mluví samy za sebe.“

„Zkusím to tak udělat,“ souhlasila Štěpánka. „Pak na tobě celý příběh testnu, a jestli mi nad ním usneš…“

„Tak co?“ zeptal se Valdemar s úsměvem.

Štěpánka se na něj zazubila.

„Tak to bude výhradně tvoje chyba,“ opáčila.

Valdemar se rozesmál.

KDO JE KDO

Anna Michorowská

Původem napůl Češka a napůl Polka se vdala za významného polského šlechtice Valdemara vlastnícího rozlehlá panství v Polsku. Žili na zámku v Glembowicích, kde se jim narodil syn Matěj. Anna má bratrance Jana Klenovského a po celé meziválečné období se rodiny každoročně navštěvovaly. Při pobytech v Brně se Michorowští spřátelili také s manželi Bukůvkovými.

Poměry před vypuknutím druhé světové války donutily Michorowské spolu s dospívajícím Matějem k emigraci do Velké Británie. Kontakty s Klenovskými a Bukůvkovými se přerušily.

Jan Klenovský

Žije v Brně s manželkou Evženkou a mají dva syny, Petra a Adama. Podniká v realitách. Oba synové na začátku války utekli do Velké Británie a ztratili s rodinou kontakt. Jan nemá sourozence a z příbuzných je mu nejbližší sestřenice Anna Michorowská. Jeho dlouholetý přítel byl Karel Bukůvka.

Johana Bukůvková

S manželem Karlem má dvě dcery, Žofii a Karlu. Vlastní známou likérku, kterou založili Karlovi předkové. Od své svatby až téměř do posledních dnů války žila Johana s manželem a rodinou v Brně. Johana nemá sourozence, Karel má mladšího bratra Ladislava, který před válkou často pobýval obchodně v USA a prožil tam i válečné roky. Ladislav se nikdy neoženil.

Lucie Michorowská

Sestřenice Valdemara Michorowského se vdala za Bohdana ze vzdálenější Michorowské rodinné větve a spolu sídlili nedaleko Glembowic. Zůstali bezdětní a na začátku války stejně jako jejich příbuzní byli nuceni opustit Polsko.

POZNÁMKA K PRAVOPISU

V rámci sjednocení pravopisu byla některá slova ze starších textů napsána v současné podobě (iluze, prezident, gymnázium…).

1945

Anna Michorowská píše svému bratranci Janu Klenovskému

Londýn, 19. května 1945

Milý Jeníčku!

Posíláme tento lístek v naději, že tentokrát se konečně dostane na místo určení. Na ty předchozí válečné jsme nedostali žádnou odpověď. Jsme s Valdemarem v pořádku a službu v Královském letectvu přežil i Matěj. Určitě Ti napsal i Váš Adam, tak jen pro jistotu, kdyby se jeho lístek ztratil, zvěstuji, že také on tu vojnu přežil a chystá se domů. Bohužel jen sám, bez Péti. Je nám to moc líto, Jeníčku. S Valdim i Adamem jsme Vašeho Péťu dlouho oplakávali.

Přeju hodně sil a statečnosti. Jsme v duchu s Vámi. Napiš prosím co nejdříve, zda je u Vás vše v pořádku.

Zdraví a líbá za všechny tři Michorowské

Anna

______________________________

Jan Klenovský píše své sestřenici Anně Michorowské

Brno, 3. června 1945

Milá Aničko!

Lístek od Tebe i od Adama došel a odpovídám také jen krátce. Co napsat? Radost se mísí s hrozným žalem. Nelze to ani vylíčit. U nás je také spousta nového. S Evženkou i maminkou jsme naživu, ale tatínek zemřel hned na začátku války. Brzy po něm odešla i teta Eliška.

Jestli tento lístek v pořádku dorazí, vylič mi prosím vše podrobněji a já také v dopise napíši více.

Posílám srdečné pozdravy z Brna a všechny tři Vás v duchu objímám!

Váš Jenda

______________________________

Anna Michorowská píše svému bratranci Janu Klenovskému

Londýn, 9. července 1945

Milý Jeníčku!

Tento dopis raději poštou neposíláme, i když lístek od Vás z Brna, který nám přinesl mnoho smutku i spoustu otázek, k nám v pořádku doputoval. Dáme ho Vašemu Adamovi, který vyrazí domů, jen co se vyváže z vojenské služby v britském letectvu. Dovedu si představit, s jakou radostí jej přivítáte. Ale stejně tak si dovedu představit Vaši bolest, kterou cítíte od chvíle, kdy jste dostali zprávu, že Péťa už se z té vojny nikdy domů nevrátí.

Jsme v duchu s Vámi, Jeníčku, to mi věř. My jsme Vašeho Péťu oplakali ve třiačtyřicátém, brzy poté, co jsme se tu smutnou zprávu o jeho sestřelení dozvěděli. K Vám se ale za války určitě žádným způsobem nedostala, viďte? Jak ráda bych Vás všechny té bolesti ušetřila! Ale díkybohu můžete hledat útěchu v tom, že mladší synek se Vám domů vrátil. Jsou rodiče, kteří ani takové štěstí nemají. Náš Matěj vyprávěl o sourozeneckých dvojicích, ba i trojicích, sloužících u stejné letky, z nichž se rodičům domů nevrátí nikdo.

Velice nás zarmoutila zpráva o odchodu Tvého tatínka, i když se dožil požehnaného věku, jakož i tety Elišky. Pevně doufám, Jeníčku, že aspoň Vy zbylí z naší rodiny jste živi a zdrávi a že také Bukůvkovi se svými dvěma děvčátky přežili válku ve zdraví. Napiš mi prosím co možná nejdříve, jak jste na tom. Po celou válku jsem se za Vás modlila a bylo mi úzko, když jsem se dozvídala, jaké hrozné věci se v tom okupovaném Československu dějí. A informace se vynořují stále nové a stále otřesnější. Slyšíme zvěsti o táborech, které byly továrnami na smrt, a lidi tam ve velkém vraždili jedovatým plynem. Bože, Jeníčku, napiš mi prosím co nejdříve, ať vím, jak jste ty hrůzy přečkali!

My jsme, jak jsem již psala na tom lístku v květnu, zaplaťpánbu všichni tři přežili. Díky Valdemarově prozíravosti jsme opustili Glembowice několik dnů před napadením Polska. Valdemar původně organizoval jen můj a Matějův odjezd a sám chtěl zůstat na svém panství. Tvrdil, že je odvěkou povinností majorátních pánů hájit panství do posledního dechu. Jenže s tím jsem nemohla souhlasit. Dala jsem mu najevo, že v tom případě má tutéž povinnost i majorátní paní a pokud už tedy někdo odjede, tak buď všichni, anebo jenom Matěj. I s tím by byla ovšem potíž. Matěj, ač v tom devětatřicátém teprve šestnáctiletý, si postavil hlavu, že coby jediný dědic bude hájit panství spolu s otcem. Nakonec byl tedy Valdi nucen kapitulovat a odjeli jsme všichni tři. Zatímco my jsme osobním automobilem mířili na jih, do přístavu jel nákladní automobil s naším nejcennějším majetkem zabaleným do řádky bytelných beden. Tedy respektive s téměř nejcennějším. Nejvzácnější rodinné šperky jsme vezli s sebou. Zato v bednách jely staré listiny dokumentující historii rodu Michorowských, pár uměleckých děl a rozsáhlá fotodokumentace zámeckých sbírek, kterou Valdemar nechával postupně pořizovat, jen co začala být cítit ve vzduchu nová válka.

Až nyní, před pár dny, jsme se, Jeníčku, dozvěděli, jak prozíravé toto jednání bylo. Bedny dopluly do Skotska v pořádku a tam je uložil jeden Valdiho vzdálený příbuzný v prostorách svého sídla (díky svému rodu má Valdemar vzdálené příbuzenstvo roztroušené po celé Evropě). A považ, Jeníčku, nakonec jsou ty písemnosti a pár nejcennějších uměleckých předmětů tím jediným, co nám z Glembowic zbylo. Od známých, kteří si pospíšili do Polska hned koncem května, jsme se dozvěděli hroznou zvěst: Glembowice byly těžce bombardovány ruskými zápalnými pumami, neboť v halách našich továren a dokonce i v zámecké jízdárně si udělalo zbrojní sklad německé velitelství. Zámek byl zcela zničen, jakož i přilehlé budovy. Požár a výbuchy munice prý strašily okolní obyvatele několik dnů. Není už více Glembowic, Jeníčku! Leží v rozvalinách a podle fotografií, které se k nám dostaly, není vůbec myslitelné, že by mohly znovu povstat z popela. Asi si dokážeš představit bolest, kterou to nám všem, ale zejména Valdimu, způsobilo. Já vím, je to jen sídlo a daleko víc je třeba želet těch milionů ztracených lidských životů. Jenže s tím sídlem byl Valdemar pevně spjat už od svého narození. Tam bylo celé jeho životní dílo. Tam patřil a věřil, že tam bude žít ještě mnoho generací jeho rodu. Jen co se k němu tato smutná zvěst spolu s fotografiemi dostala, první impuls mu velel okamžitě se rozjet domů a na vlastní oči se přesvědčit o rozsahu škod. Sám ale věděl, jak marné by jeho počínání bylo, a proto jsem mu tento úmysl nemusela rozmlouvat nijak dlouze. Evropa se ještě nevzpamatovala z válečného běsnění. Vše je rozbité, doprava nejezdí, tratě jsou podminované, ba dokonce lodní cesty jsou plné plovoucích min. Cestování je ještě velmi složité, ba téměř nemožné.

Ostatně, Jeníčku, ani nevíme, kam se vrtnout. Vypálené jsou i nové Slodkowice a pokud jde o ostatní rodinná sídla, mají je v rukou komunisté, kteří, povzbuzováni Sověty, hned přičinlivě pobrali kdejaké majetky, jak se jim zamanulo. Onen známý, který nám přivezl fotografie Glembowic, dokonce tvrdí, že na Valdiho si komunisté brousí zuby, pokud by se v Polsku ukázal. Sám tenhle známý v Polsku nepobyl dlouho a byl okolnostmi donucen znovu emigrovat. Sověti tam ustanovili prozatímní vládu a navíc pozatýkali delegáty londýnské exilové vlády. Divné poměry tam v té naší zemi zavládly, vskutku divné. Nu, dá Bůh, že se to brzy urovná. My tedy zatím zůstáváme v Londýně. Náš domek na venkově nedaleko Londýna přečkal veškerá bombardování, i když místy tady bylo zatraceně horko.

Ale abych se vrátila k samému začátku v roce třicet devět. Cestovali jsme sem složitě. Nejprve do Rumunska a na hranicích jsme byli právě prvního září, kdy Hitler napadl Polsko. Těžko popsat emoce, které tehdy na té hranici mezi odjíždějícími panovaly. Každý z nás si musel klást otázku, kdy a zda ještě vůbec někdy naši vlast znovu uvidíme.

Z Rumunska jsme nekonečnými cestami jeli do Jugoslávie. Tam jsme po nějakou dobu zůstali a utrpěli nepříjemnou ztrátu, neboť nám ukradli automobil. Naštěstí v něm nebylo nic cenného, ale bylo nám tak znemožněno pokračovat dál po vlastní ose. Sehnat nové auto nebylo vůbec myslitelné a doufat, že nám místní policie najde to naše? Bohužel zhola nemožné. Museli jsme tedy dále pokračovat vlakem přes Itálii až do Francie. Tam jsme se shledali s Bohdanem a Lucií a strávili zimu v domě, který jsme společně pronajali.

Jarní francouzská idylka skončila, když Hitler napadl Francii. Neváhali jsme ani chvilku a co nejdříve se přeplavili do Velké Británie. Lucie s Bohdanem s námi jet odmítli v naději, že se Francie Němcům ubrání, ale nakonec i oni se, ač už v dramatičtější době, šťastně dostali přes Kanál a usadili se ve skotských horách u Bohdanova dávného známého. My jsme jeli také až do Skotska, na starobylý hrad, kam už předtím v pořádku dorazily naše věci. Mohli jsme se tedy s Lucií a Bohdanem občas vídat. Jenže bylo čím dál jasnější, že válka jen tak brzy neskončí, a my oba jsme se chtěli přidat k těm, kdo se v jakékoli formě zapojili do boje. Navíc bylo třeba pokročit nějak v Matějově vzdělávání. Koupili jsme tedy domek kousek od Londýna a tam se usadili. Valdi se uplatnil v redakci BBC, která vysílala v polštině, a já jsem nabídla své služby jako tlumočnice, což znamenalo, že jsme celé dny trávili v Londýně a do domečku se jezdili jen vyspat. Matěj začal chodit do jedné dobré školy a právě v den svých devatenáctých narozenin ve dvaačtyřicátém roce složil maturitní zkoušku. Poté prohlašoval, že chce vstoupit do armády, a po vzoru Vašich chlapců si vybral letectvo.

Adam vám určitě podrobně povypráví, jak došlo k tomu, že jsme si o sobě dali poprvé vzájemně vědět. Hrála v tom roli velká náhoda. Když jsem zaslechla na ulici z úst dvou vojáčků, kteří byli v Londýně na dovolence, češtinu, hned jsem se k nim hlásila. Ovšem jméno Klenovský jsem vyslovila vlastně jen tak, s trochou pobavení a v očekávání, že se ti hoši útrpně pousmějí, jak si mohu myslet, že v tom lidském moři najdu zrovna toho, kdo mé příbuzné zná. Tím větší bylo mé překvapení, když jeden z nich řekl:

„Myslíte Petra s Adamem? Jsme ve stejné polské letce a oba jsou v pořádku.“

Vůbec jsem nemohla uvěřit vlastním uším. Pak jsem vojáčky hned požádala, aby Péťovi s Adamem předali naši adresu, a jen co to bylo možné, chlapci nás krátce navštívili.

Nu, jaký tedy div, že debaty s nimi ponoukly našeho Matěje, aby se také přihlásil k letectvu?

Strašně jsem nechtěla, to si dovedete představit. Ostatně, co budu právě Vám dvěma s Evženkou povídat. Jenže doma jsme ho po maturitě udrželi sotva rok. Zapsal se na kolej a studoval chemii, ale o prázdninách po prvním ročníku kategoricky prohlásil, že akademický život je přepych, který si člověk může dovolit jen v dobách míru, studia přerušil a přihlásil se do armády. Tou dobou už byl z Vašich dvou synů naživu jenom Adam, s nímž jsme Petříkovu ztrátu velice oplakávali, a já jsem měla v jednu chvíli chuť padnout před Matějem na kolena, jen aby mi do těch hrůz neodcházel.

Nakonec šel, a my jsme se denně za oba chlapce, našeho i Vašeho, vroucně modlili.

Nyní děkujeme Bohu nastotisíckrát, že naše modlitby vyslyšel a jejich mladé životy zachoval.

Podařilo se nám přežít také četná bombardování Londýna, ale o tom se nechci rozepisovat, protože ty hrůzy, jejichž svědky jsme mnohdy byli, mě straší ve snech dodnes.

Nevím, kdy se budeme moci osobně setkat, Jeníčku, ale pevně věřím, že jednou k tomu dojde. Tak prosím, jenom moc prosím, napiš nám co nejdříve.

Zůstáváme stále na naší „staré“ adrese, tak se neboj, že nás tu dopis už nezastihne. Rádi bychom, aby od září Matěj pokračoval ve studiu ve Velké Británii. Nehneme se odtud, dokud se to nějak v Polsku neurovná. Což o nás, my jsme staří a spánembohem bychom se – a hlavně Valdi – nechali v Polsku těmi komunisty terorizovat, jen když budeme doma. Ale vystavovat tomu našeho chlapce nechceme a vracet se bez něj také ne. V Rusku se už před válkou bránilo lidem v cestování. Kdyby totéž zavedli i v Polsku, nakonec bychom se nemohli s Matějem vůbec vídat, a to by nás jistojistě zabilo.

Loučím se s Tebou, Jeníčku, líbám Tebe, Evženku i Tvou maminku. Moc a moc zdravím také Bukůvkovy a všem přeju vše dobré v nových a doufám, že lepších časech.

Srdečně zdraví a líbá

Anna

Taktéž se připojuji k pozdravům, Jendo, a přeju hodně sil a statečnosti Tobě i Evžence. Cítím s Vámi nesmírně a přeju Vám, ať Váš žal co nejlépe vyrovná radost z návratu Adamova. Také zdravím Karla Bukůvku i jeho milou Johanku a jejich děvčátka.

Srdečně

Valdemar

______________________________

Jan Klenovský píše své sestřenici Anně Michorowské

Brno, 11. srpna 1945

Má nejmilejší sestřenko Aničko!

Jak popsat všechny ty pocity, které jsme s Evženkou prožívali poté, co se Adam objevil ve dveřích našeho domu? Ohromná, nezměrná radost, a pak otázka: proč se muselo stát, že přijel sám?

Ale s tím se musíme nějak srovnat sami, to za nás nikdo neodžije.

Vás nyní určitě nejvíc zajímá, co je s ostatními členy rodiny.

Jak jsem se již zmínil, můj tatínek ve čtyřicátém roce odešel. Dožil se krásné osmdesátky a dalo by se tedy říci, že se spíš tak nějak tiše vytratil. Ke konci byl slaboučký a polehával a jen ho velice mrzelo, že se nedočká míru. Kdyby jen věděl, že je před námi dalších téměř pět let války!

Maminku jeho odchod velice zkrušil, jako ostatně i nás ostatní. Jak jsem rovněž uvedl, v tomtéž roce bohužel odešla i sestra mé i Tvé maminky, teta Eliška. Strýce Františka přežila sotva o dva roky a moje maminka je přesvědčena, že si přála jít za ním co nejdříve. Maminka se ale naštěstí drží a teď, když se vrátil Adam, naopak velice ožila.

Jinak jsme válku přečkali vcelku slušně. Jídla bylo a dosud je poskrovnu, ale nějak se vždycky vyžít dalo. Občas si člověk přilepšil na černém trhu (i když za to byly drastické tresty, pokud při tom člověka chytili) a jinak si holt utáhl opasek. Německá moc však hrozila na každém kroku. Člověk se bál říci nahlas svůj názor, protože nikdy nevěděl, kdo z jeho okolí je udavač. Na radiopřijímačích jsme museli mít připevněnou ceduli „Pamatuj, že poslouchání zahraničního rozhlasu je zakázáno a trestá se káznicí nebo i smrtí“, ale stejně každý druhý poslouchal Londýn. Měli jsme tedy dobrou povědomost o tom, jak se Němcům daří či nedaří (z toho druhého jsme měli obrovitou radost) ve válečných taženích, a s dojetím jsme naslouchali členům naší exilové vlády, když k nám vysílali slova naděje.

V úhrnu by se dalo také říci, že Brno zůstalo uchráněno tak masivního bombardování, jaké potkalo jiná města, i když tento pohled je zkreslen něčím velmi subjektivním. Ihned popíši, ač se mi přitom derou slzy do očí.

Od srpna do prosince čtyřicátého čtvrtého roku bombardovali Brno třikrát Američané. Škody byly velké, odnesly to kromě továren také nemocnice a obytné domy a zahynula řada lidí. Naše činžáky utrpěly jen menší šrámy, jen jeden je poničený hůře, a vila v Černých Polích, jakož i ta v Pisárkách, kterou jsme zdědili po tetě Elišce, zůstaly nedotčené.

Od onoho prosince nastal klid. Blížila se sovětská fronta a začátkem dubna letošního roku už byla na Slovensku jen kousíček od řeky Moravy. Obávali jsme se, jak moc budou Němci chtít Brno bránit, i když jsme nepochybovali o tom, že nakonec budou poraženi. Vojáci i němečtí civilisté v jejich službách však byli neustále nuceni držet jejich německý ordnung, a tak jsme měli strach, že se Brno promění v bojiště.

V tu neděli osmého dubna měli právě Bukůvkovi výročí svatby. Udělali si tedy volné odpoledne bez dětí a vyšli si do města posedět v kavárně a užít si krásného jarního dne v přilehlém parku na Kolišti.

A právě tam, Aničko, bez vyhlášení leteckého poplachu, bez jediného varování a téměř doslova jako „z čistého nebe“ vysypala sovětská letadla náklad tříštivých bomb určených pro nedaleké nádraží.

Nebudu to protahovat, Aničko. Zatímco Karel zůstal na místě mrtvý, zraněnou Johanu odvezli ve velmi vážném stavu do nemocnice. Pro obě děvčátka byla ta doba hrozná. Čekala na návrat rodičů do noci, a když se nedočkala, snažil se kdosi z domácího personálu vyzvědět, co se přihodilo. Dorazil se zvěstí, ač oficiálně nepotvrzenou, že oba Bukůvkovi jsou po smrti. Žofinka hned příští ráno vyslala nějakého muže z personálu, aby vypátral, co jen bude moci, protože sama se do města, kde ještě stále bylo Boží dopuštění, bála. Nakonec se dozvěděla, že o tatínka opravdu přišly a maminku mají v nemocnici. Při výbuchu, který zabil Karla, přišla o obě nohy. A tím to vše neskončilo. Znovu padaly na Brno bomby a pak přišla armáda a o Brno se bojovalo ještě velice dlouho. Nejdéle trvalo právě osvobozování Řečkovic a přilehlých čtvrtí. Jestli si vybavuješ, poblíž je vrch Baba, a právě odtud Němci pálili granáty jako zběsilí. Výbuchy, požáry a další bombardování, to vše trvalo nekonečnou dobu. No, však si to asi dovedeš představit, vždyť jste zažili bombardování Londýna. Žofinka chtěla poslat svoji mladší sestřičku Karlu někam na venkov s jejich kuchařkou, ale nic nejezdilo a bylo o strach pohybovat se venku, tak zůstaly a většinu času strávily ve sklepě. Nešla elektřina ani plyn, problém byl i s vodou, tak to měla děvčátka velice krušné. Nakonec Řečkovice zaplavili Rumuni, kteří přijeli spolu s Rusy, a obojí vojáci se chovali více než neurvale. Bylo štěstím, že se děvčatům podařilo ukrýt tak, že jim „osvoboditelé“ sice prošmejdili dům, ale jim samotným neublížili.

S Johankou to dlouhou dobu vypadalo opravdu velice vážně. Nyní je už tělesně z nejhoršího venku, tedy alespoň jak je to možné, protože jí z nohou zbyly pouze malé kousky. Je zřejmé, že trvale zůstane na vozíčku. O ranách na duši už ani nemluvím. V současné době se zotavuje v jednom sanatoriu poblíž Brna, kde se učí co největší soběstačnosti a kde se hlavně snaží, aby zesílila, protože z ní zůstal jen stín.

Jen co se dala dohromady aspoň natolik, aby se smířila se skutečností, že bude žít dál, napsala dopis svému švagrovi, který válku prožil ve Spojených státech. Požádala jej, aby se vrátil domů a pomohl řídit Bukůvkovic likérku. Momentálně s firmou pomáhám já a ochotně se zapojuje také náš Adam. Snaží se i Žofinka, ačkoli ta má před sebou ještě poslední ročník gymnazijních studií a všichni na ni apelujeme, aby školu rozhodně dokončila a řádně složila maturitu.

Malou Káju, které bylo v únoru teprve devět let, odchod milovaného tatínka nesmírně zasáhl a my se ji snažíme co nejvíce povzbuzovat. Chudák děcko. Žofka bude brzy dospělá, je jí sedmnáct, ale Kájinku čeká ještě dlouhé dětství a kompletní rodinné zázemí jí bude citelně chybět. Obzvlášť když o ně přišla takovýmto krutým způsobem. Ale má nás, a my ji nedáme. A rozhodně ne jen z toho důvodu, že jsem její kmotr. Máme tu dívenku moc rádi, ostatně stejně jako její starší sestřičku i maminku.

Co dalšího napsat?

Nu, jestliže v Polsku vše vzali do ruky komunisté – ach bože, co jen to na té Jaltě ujednali? –, také u nás si začínají vyskakovat. Naštěstí je zde zpět náš pan prezident Beneš, který snad skýtá záruku demokratického vývoje naší opět svobodné vlasti. Ale jsme opravdu svobodní? Neustále mám na paměti Valdemarovo varování, že kam Rus vstoupí…, prověřené letitými zkušenostmi jeho i mnoha dalších polských rodů. Komunisté už mluví o znárodnění klíčového průmyslu. A ještě před koncem války upekli na Slovensku vládní program, v němž se dokonce říká, že chce jít republika socialistickou cestou! To už je vrchol. Snad mají rozhodnout lidé ve volbách, jakou chceme jít cestou! Tak jakýpak takto jednostranně směřující vládní program?

Aničko, podle toho, co jsme slyšeli o Polsku, rozhodně se tam nevracejte! Je to tam ještě mnohem horší než u nás, jak ostatně víš i sama. U nás se aspoň nezatýkají příslušníci exilové vlády!

Když se vracel pan prezident Beneš dvanáctého května ze Sovětského svazu, přijel z Bratislavy automobilem k nám do Brna. I my s Evženkou jsme ho byli přivítat, a bylo to opravdu slavné vítání. Pan prezident pozdravil zástup lidí, který zaplnil celé náměstí, z balkonu radnice a my s Evženkou jsme stáli docela vpředu a krásně jsme na něj viděli.

Milá Aničko, milý Valdemare a milý Matěji, moc Vás všechny zdravím do toho vzdáleného Londýna, odkud k nám celou válku přicházely hlasy naděje, a přeju Vám nalezení správné cesty Vašeho dalšího života.

Všechny Vás líbám,

Váš Jenda

Pozdravy samozřejmě vyřizuji také od Evženky a Adama!

1946

Anna Michorowská píše svému bratranci Janu Klenovskému

Glembowka, 13. května 1946

Milý Jeníčku (a ostatní Klenovští jakbysmet)!

Určitě Tě překvapilo již záhlaví mého dopisu a kladeš si otázku, z jakého místa že Ti to píši. Jak víš, už od chvíle, kdy jsme byli nuceni dospět k rozhodnutí, že se do Polska nevrátíme, věnoval se Valdemar intenzivnímu hledání nemovitosti, z níž bychom mohli vytvořit náš nový domov. Naše hledání se soustřeďovalo na podhorské oblasti Rakouska. (Pochopitelně tam, kde je americká a britská a nikoli ruská okupační zóna. Kdyby se Rakousko dělilo, neradi bychom zůstali na té „nesprávné“ straně.) Nu, a před časem jsme vhodné místo nalezli. Jedná se o dům s hospodářstvím a s rozlehlými polnostmi v blízkosti malebného lázeňského městečka Sankt Wolfgang, ležícího na břehu Wolfgangsee. Byl na prodej za dobrou cenu, a když jsme se zajímali o jeho historii (nechtěli jsme začít nový život na místě, kde byla předchozí rodina vyvražděna či odvlečena do koncentračního tábora), dozvěděli jsme se, že současný vlastník tento majetek zdědil po rodičích coby jediný potomek ještě před válkou. Do počátku války se mu v důsledku vlastní nezodpovědnosti povedlo celý jej zadlužit a před časem se rozhodl jej prodat. Hospodářství tedy není ve valném stavu, neboť ani nájemce, který veškeré vybavení využívá, se o ně příliš dobře nestará, a velký obytný dům, který k němu náleží, je ve stavu přímo katastrofálním. Valdemar však vše obhlédl bystrým okem hospodáře a je si jist, že místo skýtá možnosti, jež by bylo škoda nevyužít. S plnou vervou se tedy vrhl do všech možných oprav a zvelebovacích prací a díky této činnosti rázem omládl o dvacet let. A protože není možné řídit veškeré tyto činnosti na dálku, opustili jsme před pár dny naše přechodné bydliště kousek od Londýna a provizorně jsme se ubytovali v malém domku poblíž našeho nového sídla. Zde jsme také vymysleli onen nostalgický název Glembowka, jímž jsme náš budoucí domov poctili.

Valdi tráví na stavbě celé dny a honí šiky řemeslníků tak, aby veškeré práce na obytném domě byly hotovy do podzimu. Dům je opravdu velký, a tak jsme navrhli Bohdanovi s Lucií, zda by nechtěli zvážit možnost bydlet v něm spolu s námi. Ponecháme-li v přízemí byt pro nájemce, ještě pořád tam zbude místo pro moderní prostornou kuchyni s velkou jídelnou a pro opravdu velkoryse řešený salon, jenž bude sloužit jako hlavní obytná místnost, knihovna i hudební sál v jednom. V patře se pak nachází množství samostatných pokojů, z nichž vytvoříme útulné ložnice s několika koupelnami. Budou-li Lucie s Bohdanem chtít, část onoho patra by se mohla stát jejich královstvím.

V domě i poté zbude ještě spousta místa pro pohodlné ubytování návštěv. Okolí je zde opravdu nádherné, všude zelené pastviny, šťavnaté lesy a na dohled kouzelné čisté jezero. Počítáme s tím, že když ne ještě letos, příští rok byste zde mohli strávit část léta i Vy.

Lucie s Bohdanem však podle všeho o bydlení v našem domě nestojí. Stejně jako my se rozhodli do Polska nevracet, jenže zatím se zdá, že se jim zalíbilo v Paříži a venkov je příliš neláká. Nu, snad je přece jen přemluvíme.

Možná si kladete otázku, jak to, že jsme se tak lehce odpoutali od Matěje a nechali jej jeho osudu. Kdepak, nic takového jsme neudělali. Ale Matěj má již svůj život a od podzimu s námi nebydlí. Sdílí kolejní radosti i strasti se svými spolužáky a pilně dohání čas, který místo studování věnoval své hrdinné činnosti příslušníka britských leteckých sil. Nepřestávám děkovat Bohu, že mu dopřál válku ve zdraví přečkat. Původně vše nasvědčovalo tomu, že po válce se ke studiu nevrátí a začne se trochu rozhlížet po světě, ale Valdemar jej přesvědčil, aby od svého vytýčeného cíle neutíkal, a on jej nakonec poslechl. Vzal si na sebe dokonce víc zkoušek, než musel, aby částečně kompenzoval onu válečnou časovou prodlevu, a všechny zdárně zvládl. Nyní se připravuje na jarní zkoušky a má toho až nad hlavu. O prázdninách by rád cestoval, ale slíbil také, že přijede pobýt pár týdnů na našem rozestavěném sídle. Doufám, že se mu zde bude líbit.

Z Matěje se stal pohledný mladý muž, a pokud se týče jeho zájmu o ženské pokolení, zdá se, že na tom bude přesně stejně jako jeho otec zamlada. Tím pádem ale také doufám, že stejně jako Valdemar i on jednoho dne potká tu, o níž bude jistojistě vědět, že je mu souzena. Pevně věřím, že na rozdíl od Valdemara se Matěji podaří, aby již ta první osudová byla na celý život.

Pomalu se smiřujeme s tím, že domov už budeme mít navždy mimo Polsko. Hlavně kvůli Matěji, kterého by tam nečekala žádná dobrá budoucnost. Vypadá to tam prý teď hrozně. Majetky se kradou jak na běžícím páse a stejně tak často jsou zatýkáni lidé, kteří něco pro svou vlast dělali z té „špatné“ strany Evropy. Nám se ještě z dalších zdrojů potvrdily informace, že i kdybychom se odvážili vrátit se zpět a nakrásně nás nechali na svobodě, neměli bychom vůbec střechu nad hlavou. Nemám na mysli Glembowice, což je pro nás stále bolavá záležitost. Komunisté se nechali slyšet, že si rozhodně hodlají ponechat ostatní zabavené Valdemarovy majetky, ač dobře vědí, že jejich právoplatný vlastník je naživu a nespadá do kategorie kolaborantů s Němci. Mysleli jsme si, že s koncem války končí i veškerá bezpráví, ale jak se zdá, jen bylo jedno vystřídáno jiným.

Už se Adam rozhodl, jakou cestou se v budoucnu vydá? Naprosto chápeme, že se nemůže a ani nechce vracet k vysokoškolským studiím, když je mu již osmadvacet let.

Také nás zajímá, jak to vypadá v místech, kde dříve žily početné německé komunity. Patří k nim přece i Brno. Pociťujete nějak následky vysídlování Němců? Nehrne se na jejich místa nějaká divoká pakáž? A co komunisté? Neřádí u vás příliš? Pokud ano, náš dům bude brzy připraven poskytnout azyl i dalším uprchlíkům!

Copak je nového s Bukůvkovými? Vrátila se už paní Johanka z toho léčení? A jak se celé jejich rodině daří? Naše nabídka azylu platí i pro ni a obě její dcerky!

Tebe, Evženku i Adama

zdraví a líbá Anna

A s pozdravem a přáním brzkého shledání se připojuje i onen o dvacet let mladší budovatel sídla Valdemar.

______________________________

Jan Klenovský píše své sestřenici Anně Michorowské

Brno, 12. června 1946

Milovaná moje sestřenko Aničko!

Zdravím Tě z rodného města Tvé maminky a zvěstuji Ti, že se všichni máme v rámci možností dobře. Musím Tě uklidnit, pokud se týče Tvých starostí, zda nás tady ti komunisté dočista nesežrali. Neboj se, žádný Klondike tady nevypukl. Tedy alespoň v Brně ne. Jinak ale v pohraničí to prý vypadá všelijak. Po odsunu Němců se do těch bývalých německých vesnic hrne všelijaká cháska s nadějí, že tam zadarmo získá nějaký pěkný majeteček, a tak to tam patrně bude místy pěkně divoké. Na náš majetek ale nikdo nesahá a bohdá, že ani nebude. Moje činžáky prosperují dobře (tedy až na ten, co utrpěl škody při bombardování – ten se dosud opravuje) a jejich správcem je nyní náš Adam, který převzal veškerou agendu ode mne, neb jsem mu sdělil, že já se budu pomalu připravovat na odchod do penze. Já vím, já vím, v sedmapadesáti jsem v podstatě ještě mladík, ale přece jen mě občas tu nebo tam loupne a navíc, co si budeme povídat, ten elán při všem tom, co nás potkalo, už není takový, jak by měl. (Evženka doteď po nocích pláče, když se jí zdá nějaký krásný sen o tom, že Petřík je naživu, anebo naopak hrozný o tom, jak hoří v letadle a volá ji.) A Adam se zaučuje velice rychle, ač jeho myšlenky v poslední době čile odvádí cosi, co je ostatně přirozené a žádoucí. Tak, tak, Adámek se nám zamiloval. Tou jeho vyvolenou není nikdo jiný než Žofinka Bukůvková. Tak dlouho se spolu po večerech věnovali záležitostem kolem likérky (a mě ujišťovali, že jim s tím nemusím pomáhat, protože to zvládnou sami), až se do sebe dočista zakoukali.

Ale to všechno uteklo, Aničko! A těch ztracených šest, či spíše sedm let! Děti nám mezitím dospěly a chystají se vylétnout z hnízda!

Vzpomínáš, Aničko, na ty krásné časy před válkou? Na ta posezení u nás na zahradě, u Bukůvků nebo v Pisárkách? Jak skvěle jsme si spolu s Karlem vždy popovídali ve trojici s Valdemarem, zatímco vy tři ženy, ač věkově navzájem hodně daleko od sebe, jste se spolu někde svorně čemusi smály. Jestli se nemýlím, naposled jsme se všichni dohromady sešli na oné zahradní slavnosti v létě osmatřicátého roku. Určitě si ještě vybavuješ, jak byl Karel vysoký, urostlý, tmavovlasý a nesmírně vitální a stejně tak čiperná byla i jeho žena Johanka, ten milý okatý chroustík, který se pořád usmíval. Zatímco mladší dcerku Káju nechali doma, vzali tehdy s sebou desetiletou Žofinku, která byla okatá po matce a trochu poklidnější než její rodiče. Vybavuji si, jak Žofinka způsobila poprask s hořícím ubrusem, při kterém prokázal velkou duchapřítomnost Tvůj Valdemar…

Zdá se to nedávno a přitom tak hrozně dávno! Nyní se právě do téhle Žofinky, které je dnes osmnáct a ubrusy už dávno nepodpaluje (alespoň tedy pevně doufám), náš Adámek zakoukal.

S Johankou to vypadá teď mnohem lépe, i když nohy už jí nikdo nevrátí a zůstane na vozíčku. Stejně jako jí nikdo nevrátí Karla. Tato rána na duši je pro ni určitě ještě mnohem horší.

Nakonec ale mají štěstí, že se jejich likérky ujal Karlův mladší bratr Ladislav, který předtím žil ve Spojených státech. Brzy se ukázal jako schopný ředitel a nedopustil, aby se podnik dostal do větších potíží. Vede jej energicky a s velkou dovedností. Nastěhoval se také k nim do domu.

Ani si nemohu vybavit, zda jste se s Láďou vůbec někdy setkali. Ale tuším, že párkrát přece jen ano. Nikdy neměl Karlovu jiskru, ale byl inteligentní a každopádně obchodně zdatný. S přibývajícím věkem vypadá sice stále více podivínsky (zůstal starým mládencem a je mu již sedmačtyřicet), ale nelze mu nic vytknout ani po stránce podnikatelské, ani lidské. K rodině svého bratra se chová stejně hezky jako dříve a Žofinka i Karla ho mají rády.

Ale abych se vrátil k Žofince. Nedávno odmaturovala a nyní pomáhá svému strýci v podniku už jako zaměstnankyně na plný úvazek. Možná si řekneš, že desetiletý věkový rozdíl mezi ní a Adamem je příliš velký (i když Ty si to neřekneš, protože Valdemar má před Tebou ještě větší náskok), ale Žofinka kvůli prožitému utrpení na konci války byla nucena dospět rychleji než jiná děvčata jejího věku. Musela se stát oporou svojí o osm let mladší sestřičce a poté, co se vrátila z léčení její matka, také jí. Navíc, než se k nim nastěhoval její strýc, musela řídit kromě likérky i domácí personál, který, jen co nad sebou ztratil pevnou ruku, začínal lajdačit.

V současné době se zdá, že rodina je z nejhoršího venku, ač si dovedeš představit, že Johaniny jizvy, a teď myslím ty na duši, se nejspíš nezahojí nikdy. Škody tohoto druhu utrpěla také obě děvčata. Děsivé dny bojů se zapsaly zejména do dušičky té mladší Káji, obzvlášť když je doprovázela ztráta milovaného tatínka. V té rodině to měli rozděleno tak, že Žofinka tíhla víc k mámě, zato Kájinka byla tatínkova. Co naplat, nezbývá, než doufat, že časem vše úplně přebolí. Nyní, po více než roce, je přece jen situace mnohem lepší. Jak jsem se již jednou zmínil, vzali jsme si Kájinku tak trochu na starost (o Žofii se velmi ochotně stará Adam) a snažíme se jí dopřávat radosti, které by z důvodu nepohyblivosti své matky a přílišné zaměstnanosti strýce jinak nemohla prožít. Samozřejmě také často navštěvujeme Johanku a usilujeme o to, abychom ji co nejvíce udržovali při dobré mysli. Naštěstí Johanka neupadla do depresivních stavů a snaží se i ve své situaci být děvčátkům oporou. Také vzorně dohlíží na domácí personál a dávno mu již vyhnala z hlav myšlenku, že nepohyblivá paní se nechá lépe ošidit než ta, co kdysi čile pobíhala po celém domě.

Co ještě napsat o nás… Jistě si dovedeš představit, jak se jen zvolna smiřuji se smrtí své maminky. Dům je bez ní tak prázdný! Když si představím, jak se letos zjara ještě radostně vrtala na zahrádce za domem… Ale což, měl bych spíše děkovat Bohu, že jí dopřál krásných osmdesát dva let. Ona ovšem tvrdila, že již přesluhuje – od té doby, co odešel tatínek a brzy po něm i teta Eliška, prohlašovala, že ji na tomhle světě zapomněli.

Ale už dosti smutných témat. Obdivuji, s jakou vervou jste se vrhli do budování svého nového domova. Skláním se před Valdemarovou vitalitou.

Srdečně zdravím a líbám,

Váš Jenda, a mám vyřídit také pozdravení od Evženky, která mi hledí přes rameno.

______________________________

Johana Bukůvková píše své přítelkyni Ireně Zárubové (tento dopis se vrátil jako nedoručitelný, neboť adresátka se odstěhovala)

Brno, 20. prosince 1946

Milá Ireno!

Srdečně Tě zdravím do naší stověžaté a přikládám vánoční přání. Rovněž děkuji za to Tvoje.

Já vím, dlouho jsem nepsala a chápu, že sis o mě dělala starosti. Nějak jsem ale neměla sílu sednout a bilancovat uplynulé události.

Obávám se, že můj poslední dopis, který jsem psala před rokem, Tě příliš vyděsil a rozesmutnil. A já, místo abych honem reagovala na Tvoji ustaranou odpověď, sedám k psaní až nyní. Jsem zlá, vím!

Často si připomínám ono lidové rčení, že člověk si zvykne i na šibenici. Já sice nemohu tvrdit, že jsem si zvykla na to, že se vedle mne již nikdy neobjeví můj Karel, že se na mě neusměje, ba že ani nezavrčí, když před něj Káťa zase postaví málo teplou polévku, ale už jsem se alespoň odnaučila neustále se tou hroznou věcí zaobírat. Také netvrdím, že se dá tak zcela smířit se životem na vozíku a s tím, že už nikdy nebudu kompletní, ale na druhé straně děkuji Bohu, že mě nepoznamenal ještě víc. V sanatoriu, kde jsem se zotavovala, jsem viděla případy, které byly ještě daleko horší než ten můj. Například jedna mladá dívčinka sice měla všechny končetiny jaksepatří, ale byla ochrnutá od krku dolů a nemohla tedy hýbat ani rukama. Kdybys jen viděla ty její teskné oči…

Ale dost těch pochmurných témat. Zbytek naší rodiny žije, a dá-li Bůh, přežije i naše firma. V minulém ufňukaném dopise jsem sice konstatovala, že se jí ujal můj švagr Ladislav, ale nedodala jsem, že způsob, jakým se ke své nové práci staví, se mi zdá docela nadějný. Po tom roce mohu směle říci, že nám ho seslalo samo nebe. Zjevně se v té Americe naučil, jak vést firmu co nejlépe, a umlčel všechny skeptiky, kteří tvrdili, že při současné situaci, kdy je vše na lístky, si bude každý chtít dopřát alkohol pouze v té nejkoncentrovanější podobě. Jakous takous šanci by tedy možná mohla mít leda tak naše Bukovice. Ke kvalitní opici prý stačí deci čistého lihu, zatímco s Bukůvkou by se téhož efektu dalo dosáhnout teprve asi po půl litru. Ale ukázalo, se, že ne každý má touhu především se opít. Jsou tací, co si zkrátka rádi trochu příjemně zamlsají. Jistěže na tom nejsme zdaleka tak dobře jako před válkou, ale přežíváme, a co chtít dnes víc. Kromě toho jsou už dokončeny všechny opravy škod, které náš dům i výrobní budovy utrpěly během osvobozování Brna, a prokoukla i zahrada, o kterou v rámci odpočinku od duševní práce s vervou pečuje Ladislav. Kolem něj se motá i naše Kája a pomáhá, jak může. Její pomoc už je docela účinná – vždyť jí bylo letos již deset let. Že se o zahradu staráme sami, jí už přijde naprosto normální a diví se, že do války jsme měli zahradníka. Kdepak, toho si už dovolit nemůžeme. A vůbec se mi zdá doba taková nejistá. Jsou hlasy, že to znárodnění se mělo dělat razantněji. Prý by měl stát vlastnit všechny výrobní podniky, a nejen ty velké. Mám z toho obavy. Komunisté jsou jako bez rozumu a spousta lidí jim důvěřuje a slepě po nich ty jejich líbivé řeči opakuje. Copak si neuvědomují, jaké zprávy o poměrech v Rusku k nám před válkou chodily? Já vím, Sověti jsou osvoboditelé, všecka čest, a spousta jich na našem území položila své životy (spousta jich také páchala věci, na které raději nechci ani myslet, a děkuji Bohu, že před nimi moje děvčátka uchránil), ale to přece ještě neznamená, že jejich režim je v pořádku. Také Ladislav vidí v této společenské atmosféře velkou hrozbu. Pokud jde o podnik, důsledně v něm potírá veškeré snahy o politické působení. Nedávno se dostal do nepříjemné rozepře s vedoucím jedné výrobní skupiny, jistým Kalinou. Je to muž vcelku schopný, ale když Láďa potřeboval jmenovat předáka celé směny, dal přednost zkušenějšímu člověku, který má navíc vyšší vzdělání, ačkoli si Kalina myslel, že by místo mělo náležet jemu. Poté jej Kalina osočil, že jej pominul z toho důvodu, že se hlásí ke komunistům a dokonce u nich má nějakou vysokou funkci. Láďa však, když jsme to pak doma probírali, přísahal, že tomu tak rozhodně nebylo. Kalina má sice u svých lidí autoritu, ale pokud jde o schopnosti a odborné znalosti, jeho nynější pozice je tou nejvyšší možnou, na jakou stačí. Něco takového však onen dotčený muž odmítá uznat. Na Láďu si víc nedovolil, neboť v tom případě by byl Láďa nucen jej propustit, ale doneslo se nám, že vykřikoval v hospodě, jak si to s námi jednoho dne vyřídí.

Situace je ještě o to mrzutější, že Kalina je otcem děvčátka, které kamarádí s naší Kájou. Ty dvě tvoří už od první třídy nerozlučnou dvojici. A teď se nám občas stane, že Kája vyrukuje s něčím, co ona Sašenka vyslechla od svého otce a poté papouškovala před Kájou. Naštěstí není Saša pro Káju žádnou autoritou, ba situace je spíše opačná a vůdčí osobou je právě Kája, takže nemáme strach, že by nám doma vyrůstala malá oportunistka. Na každý pád ale musíme ty nesmysly, co si od Saši vyslechne, pokaždé uvádět na pravou míru. Jako třeba zrovna před pár dny. Prý se jí Saša ptala, jestli jí přijde spravedlivé, když jsou obě stejně staré, narodily se ve stejném městě a skoro stejně dobře se učí, aby ona bydlela v malém bytě, zatímco Kája má pro sebe pokoj v domě, aby si mohla o pouti koupit jednu cukrovou vatu, zatímco Káje bylo dovoleno vyzkoušet si střelnici, a uvedla ještě další příklady nespravedlivé nerovnosti. Kája přišla celá zahanbená, že nevěděla, jak na tyto argumenty odpovědět, a zdálo se jí, že má Saša vlastně pravdu. Je mi jasné, že desetileté dítě si takové věci neumí samo ujasnit, a nesmírně mě hněte, že díky takové cizí holce je zapotřebí, aby se jimi zabývala. Obšírně jsem jí spolu s Láďou vysvětlila, že motorem veškerého snažení není jen mít se sám dobře, ale zanechat něco i dalším generacím. Pokud by každá generace měla začít od nuly a na konci života by se jí mělo vše, co vybudovala, sebrat a rozdělit takzvaně spravedlivě, nikdo by neměl příliš velkou chuť o cokoli pořádného se snažit. Proto jsou rodiny, kde se snažili už předkové, aby měli co svým potomkům předat, a pak jsou takové rodiny, které teprve začínají šetřit a budovat a dobře se budou mít až jejich potomci. A nakonec zbydou ti, co nikdy nic budovat nechtějí a navíc všechno rozhážou, protože jsou líní a chtěli by vše dostat bez práce. Kája jí to zřejmě interpretovala po svém, protože se nám pak od Saši doneslo, jak se tatínek náramně rozčiloval, že ho prohlašujeme za líného. Zjevně sám sebe zařadil do oné třetí kategorie, což už samo o sobě o čemsi svědčí. Posléze po něm Saša papouškovala, jak se to našim předkům budovalo, když vykořisťovali dělnickou třídu a nenechali jí nic víc než jen na holé živobytí. „Vykořisťování“, to je teď fráze, kterou se tihle lidé ohánějí, stejně jako „dělnická třída“. A my jsme zase museli Kájince vysvětlovat, že jsme nikoho nevykořisťovali, naopak, že jsme dávali lidem práci. Nikdo u nás ale nepracoval z donucení. Každý, kdo měl kvalifikaci a odvahu, si mohl zařídit svoji vlastní živnost a být nezávislý, jenže mnoha lidem se k tomu nedostávalo buď odvahy, či znalostí, a takoví byli rádi, když jim poskytl zaměstnání někdo, kdo tu odvahu měl. A také jsem jí řekla, že v těch místech naší republiky, kde je málo podniků, jako je ten náš, a tedy i málo pracovních příležitostí, byla vždycky ta největší bída v celé zemi, z čehož plyne, že naopak zaměstnání bídu účinně potírá. Nevím, v jaké formě se tato slova dostala přes Sašu zpět ke Kalinovi, ale od něj se vrátilo sdělení, že naše argumenty neobstojí a že jsme zkrátka vykořisťovatelé. Káju jsem upozornila, že naopak tam, kde argumenty docházejí, přichází ke slovu kolovrátek, tedy ono bezmyšlenkovité opakování fráze o vykořisťování, a že zkrátka jsou lidé, se kterými se nedá názorově shodnout, a s takovými je nejlepší nediskutovat. Nejraději bych Káje to kamarádění s onou Sašou zakázala, ale nechci věci příliš vyhrocovat. Ostatně většinu času mají holky na práci spíše panenky a podobné neškodné věci.

Ale teď také něco o naší Žofince. Zdárně ukončila gymnázium a maturovala s dobrým prospěchem, ale do dalšího studia se jí nechtělo. Láďa si ji tedy vzal k ruce jako svoji asistentku, a ona se toho zhostila skvěle, neboť ostatně měla firmu tak trochu na krku (samozřejmě s pomocí Klenovských) ještě před jeho příjezdem. Jsem ráda, že ji Láďa bere jako svoji nástupkyni a neohrnuje nos nad faktem, že je děvče. V tomhle by se od něj býval mohl Karel tak trochu poučit. Děvčata měl rád, obzvlášť Kája byla jeho mazlíček, ale beztoho si přitom občas povzdechl, že nemá mužského dědice.

Žofinka už má dokonce i známost a je zasnoubená. Hoch, kterého si zvolila, se nám velice zamlouvá. Je jím totiž syn našich dobrých přátel, Jana a Evženie Klenovských. Ostatně i vy jste je oba znali, tak Ti je nemusím blíže představovat. Ten Žofčin nápadník se jmenuje Adam a je mu osmadvacet let. Spolu se svým bratrem utekl hned po okupaci do Polska a po delší anabázi skončil v Anglii. Oba dva se tam dali k letectvu. Ten starší bohužel zahynul, zato Adam se vrátil jako zralý muž a k tomu ještě s aureolou hrdiny. Jeho otec Jan, který, jak si jistě vzpomínáš, podniká v nemovitostech, nedávno předal veškerou agendu svému synovi, takže je Adam slušně zabezpečený, a navíc se s námi on i jeho rodiče dokonale shodnou v názorech na společenskou situaci.

Vůbec je ta rodina Klenovských zajímavá. Určitě víš, že jsme poznali i rodinu Janovy sestřenice Anny, která se vdala do Polska za knížete Michorowského. Jednou jsme u nich v Glembowicích nějaký čas pobývali. Jejich synek, jehož jsme také vídali, bojoval spolu s Adamem v britské armádě a naštěstí rovněž přežil. Paní Anna strávila se svým mužem válku v Anglii a ani pak se do Polska nevrátila. Panství jim vybombardovali a zbytek majetků zabavili komunisté, kteří prý v Polsku řádí ještě hůř než u nás, když jim k tomu daly západní mocnosti v Jaltě tak hezké posvěcení. Ta sestřenice si tedy se svým mužem buduje nový domov v Rakousku (pochopitelně v té části, ve které jsou západní, a nikoli ruští vojáci). Jsou to ale údery osudu, které musejí lidé na stará kolena snášet! Ona sestřenice má už na krku šedesátku a její muž je ještě výrazně starší. Začínat takto znova v cizí zemi, to musí být hodně bolestné.

Ale abych se vrátila k Žofince a její známosti: nemám důvod nepřiznat, že bych si velice přála, aby byla doopravdy završena sňatkem. Žofince je sice teprve osmnáct, ale jsem přesvědčena, že lepšího muže by si nemohla přát. Doufám, že z její strany nejde jen o přelétavou zamilovanost a že za pár měsíců nebude horovat pro úplně jiného mládence. Byla by to škoda nejen pro ni, ale pro celé naše rodiny. Klenovští nás často navštěvují a kromě toho si velice oblíbili naši Káju. Evženka jí věnuje téměř mateřské city a tvrdí, že si kromě těch dvou kluků vždy tajně přála ještě holčičku. No a Jenda, který je zároveň její kmotr, ji přímo zbožňuje. Kdoví, jak by se do našich vztahů promítlo, kdyby se Žofinka s Adamem rozešla a vrátila mu slovo. Nu, přátelili jsme se takových let předtím, než ti dva po sobě začali pokukovat, tak by snad tolik zle nebylo.

Pokud se týče Růži, nemám od ní jedinou zprávu a začínám mít obavy, že skončila i se svým synkem Frantíkem nějak hodně špatně.

Doufám, milá Irenko, že jsem trochu zmírnila starost, kterou jsi o mě měla. Nezlob se, že Ti píši tak pozdě, a netrestej mě tím, že i Ty by ses mi ozvala znovu až za rok. Vždyť jsem zvědavá, jak prosperuje Zbyškova advokátní kancelář, jak se mají Tvoji chlapci (nemýlím-li se, dvojčata budou v příštím roce maturovat…?). A co Zbyšek? Už se trochu srovnal s odchodem svého bratra?

Budu se těšit na Tvůj dopis!

Srdečně zdraví a přátelskou herdu posílá

Johana

1947

Anna Michorowská píše sestřenici svého muže Lucii Michorowské

Glembowka, 16. dubna 1947

Milá Lucie!

Máme zde opět jaro (tady v alpském podhůří se klube na svět trochu pracněji) a ráda bych znovu nastolila otázku Vašeho příjezdu k nám na Glembowku. Tentokrát je naše sídlo již plně způsobilé poskytnout Vám při Vaší návštěvě (když už jste se rozhodli natrvalo usadit v Paříži) veškerý možný komfort. Dům jsme zrekonstruovali sice v duchu místních zvyklostí, abychom nenarušili ráz zdejší krajiny něčím, co by do ní nezapadalo, ale uvnitř skýtá to nejlepší pohodlí, jaké si dovedeš představit. Sice se ještě pilně pracuje na hospodářských budovách, ale ty stojí poněkud stranou a tamní ruch do obytného domu nijak nezasahuje. Valdemarovým nejnovějším záměrem je vystavět stáj pro několik koní. Ostatně péče o koně byla jednou z podmínek, které jsme dali do smlouvy s našimi novými nájemci.

Těmi nájemci jsou mladí manželé Wagnerovi. Oběma se nám zalíbili svým elánem, ale také zázemím (oba se narodili na statku) a přirozenou inteligencí. Pan Wagner už dokonce nějaký čas řídil statek svých rodičů, když jeho otec vážně onemocněl a starší bratr bojoval ve válce. Wagnerovi bydlí v přízemním bytě našeho domu, ale mají samostatný vchod zvenčí, takže se naše domácnosti nijak neprolínají. Zatímco pan Wagner pečuje o hospodářství, jeho žena vypomáhá u nás v kuchyni. Takové uspořádání je ideální. Když jsme v zimě na pár dnů dočista zapadali sněhem, velice se nám hodilo, že se k nám pomocníci nemusejí pracně prohrabávat.

Probouzející se příroda je zde nádherná. Šťavnaté zelené louky, kam oko dohlédne, a na obzoru se tyčí někdy až hrozivé skalnaté vrcholy. Na pár z nich si už Matěj loni v létě vyšplhal a letos se těší, že si to zase zopakuje. Dokonce přemlouvá Valdemara, aby si s ním alespoň na menší vršek vyšlápl také. Trochu šikmo za našimi zády se tyčí hora Schafberg a na ni nás Matěj láká oba. Výstup prý není náročný, a pokud by nás přece jen zmáhal, dá se cestou nastoupit na horskou dráhu, která má dolní stanici v Sankt Wolfgangu a která člověka pohodlně doveze téměř až k vrcholu. Zatím jsme mu nic neslíbili, ale mám-li se přiznat, ten pohled shora by mě lákal. Sice jsme s Valdemarem sjezdili všelijaká místa, ale naším cílem bývaly vždy spíše kulturní a historické pamětihodnosti než horská turistika.

Ale měla bych Ti povyprávět o největší události posledních dnů. Jelikož ses té možnosti lekala, raději jsem Ti ani nic neoznamovala předem, ale nakonec jsme do Brna na tu svatbu jeli. S Valdim jsme usoudili, že dokud stojí v čele Československé republiky takový člověk jako Edvard Beneš, nemůže se tam dít nic, co by bylo vysloveně protiprávní. Nyní jsme zpět na Glembowce, tak si můžeš oddychnout, že nás tam ani nezavraždili komunisté, ani nás Stalinovi špioni neodvlekli do polského nebo ruského žaláře.

Brno, kde jsem svého času, než mě život zavedl jinam, měla v plánu žít, se samozřejmě jako všechna ostatní místa v Evropě jen těžce vzpamatovává z války. Jako v ostatních zemích, i v Československu panuje přídělový systém, proto jsme hranice překračovali s vlastními zásobami potravin (v rámci povolených limitů, jelikož nebylo naším záměrem na sebe upozorňovat), jimiž jsme posléze obohatili skromnou svatební tabuli.

Ubytováni jsme byli v domě u Klenovských. Druhý dům naší rodiny v Pisárkách, kde po smrti svého muže žila samotná teta Eliška a který posléze přes dědictví po své matce získal Jeníček, je nyní pronajat, proto jej rodina nemá k dispozici. Ale u Klenovských je místa habaděj. Vždyť dům obývají jen Jan s Evženkou a Adam, který si do něj nyní přivedl svou novomanželku.

Ze Žofie vyrostla milá a pohledná dívka. A láska k Adamovi, kterou jí lze vyčíst z očí, ji činí ještě krásnější. Ač svatba nebyla nijak okázalá, na štěstí novomanželů tím nic neubrala.

Kromě Adamových rodičů se svatby zúčastnila Žofiina maminka, to je ta Johanka, kterou si určitě z její návštěvy Glembowic pamatuješ a o jejímž příběhu jsem Ti již psala. Ač na invalidním vozíčku, snaží se, seč může, aby nepůsobila politováníhodným dojmem, a to je velmi sympatické. Představ si, že dokonce žertovala, že měla přípravy na svatbu mnohem jednodušší, protože si nemusela dělat starosti, jaké si vezme boty. Oprášili jsme také letmou známost s jejím švagrem, tím, který se po smrti Karla Bukůvky velice zdatně ujal rodinné firmy. A očarovala nás Žofinčina mladší sestřička Karla, kterou jsme naposledy viděli ještě jako dvouleté batole. Je to takové usměvavé sluníčko, jemuž očka jen hrají, jak hledá, co by kde šibalského provedlo. Ač jí bylo nedávno jedenáct let, je droboučká jako panenka, ale živá a bystrá. S Jeníčkem a Evženkou je více než zadobře a oni jsou pro ni naprosto plnohodnotným strýčkem a tetou. Valdi s ní byl ihned jedna ruka, neboť se opět projevilo, jak v něm veškeré ženy od tří do devadesáti neomylně vycítí jeho charakteristické kouzlo. S úsměvem jsem se dívala, jak spolu žertují, ač mezi nimi byla jazyková bariéra. Kája se sice německy učila, ale víš, jak to je, když Ti někdo vnucuje jazyk nenáviděného národa. A tak se uplatnilo těch pár českých slov, co Valdemar pochytil během předválečných let v Brně nebo při návštěvách Brňáků u nás v Glembowicích, anebo to na ni zkusil s polštinou, neboť spousta slov je podobných těm českým. Ani pořádně nevím, jak to dělali, ale každopádně se vždy domluvili. Evženka je s úsměvem pozorovala, ale pak mi připomněla, že tohle bezstarostné děcko, ač to tak nevypadá, přede dvěma lety utrpělo rány na duši, které se jen tak nezahojí. Vyprávěla mi, jak u nich Karla na vánoce prožila pár dnů, a tedy u nich i nocovala, a jak je jednou v noci vyděsil její křik, když se probudila, volala tatínka a plakala, že se bojí toho střílení. Johanka jim pak řekla, že tohle se jí bohužel stává dost často.

Ale abych dokončila výčet svatebních hostí. Patřila k nim ještě Evženčina stařičká maminka, o kterou se Evženka chodí starat do jejího bytu v centru města, dále Žofinčina družka ze školy, milá a trochu robustní dívka, a také jeden z Adamových přátel, který se dostavil se svojí ženou.

Obřad se konal v kostele u sv. Jakuba, po něm následovalo fotografování v nedalekém atelieru a nakonec skromná hostina přímo v domě Klenovských. Když jsme večer s Valdim osaměli v našem pokoji, neubránili jsme se obavám, co tu štěstím naplněnou mladou dvojici asi čeká v budoucnosti. Při hostině se celkem otevřeně hovořilo o možném vývoji dalších událostí v Československu. Nebylo tam příliš mnoho optimismu. Komunisté vystrkují růžky na každém rohu a jejich slova jsou mnohdy značně výhružná, až agresivní. Kdo vlastní nějaký majetek, je v jejich očích takzvaný třídní nepřítel, a návrhy, jak je třeba s tímto nepřítelem zatočit, jsou někdy skutečně zarážející.

V ten večer jsme s Valdim po vzájemné dohodě došli k závěru, že nabídneme Adamovi i Žofii možnost začít svůj nový život ve svobodnějším prostředí. Ráno jsme jim předestřeli náš návrh, že bychom je podpořili v začátcích, pokud by se chtěli usadit třeba v Salcburku (ve Vídni ne, tam pořád řádí ruská vojska), a tím jsme způsobili značný rozruch. Jeníček s Evženkou zbledli, podívali se na sebe a chvíli zůstali bez dechu. Pak ale Jeníček prohlásil, že by Adamovi nebránili a že Salcburk ostatně není tak daleko, aby Adam nemohl aspoň občas pomáhat i s brněnskou agendou. A dodal, že kdyby se situace v Československu zhoršila, zkrátka by v Rakousku zůstali. Nakonec připustil, že i on by to nejraději všechno zabalil a od těch komunistů utekl, ale majetek od něj nikdo dnes nekoupí, a navíc, nemohou opustit starou Evženčinu maminku.

„Ani já nemohu opustit maminku,“ vložila se do debaty Žofinka.

Podívali jsme se s Valdim na sebe. Paní Johanka má k dispozici personál, v domě s ní žije švagr a mladší dcerka, a tak by snad nebylo tolik rozhodující, jestli se provdaná dcera nachází na druhém konci Brna, nebo v Rakousku. A kdyby došlo k nejhoršímu, nebyla by snad ráda, že je dcera v bezpečí?

Jak vidíš, Lucinko, jsou to složité otázky. Rádi bychom s Valdim zachránili všechny, ale to by museli nejprve chtít. Svírá se mi srdce obavou, když si představím, že mým blízkým hrozí takové nebezpečí. A Valdi se rozčiluje a říká, že je zaslepenost doufat, že se situace stabilizuje a že se komunisté zničehonic stáhnou. Nejraději by je naložil všechny, i paní Johanku spolu s malou Kájou, a odvezl je k nám. Tvrdí, že není nač čekat. Paní Johaně a jejímu švagrovi beztoho podnik seberou, a možná, že z nich navíc budou chtít udělat nepřátele režimu, a v tom případě jim půjde o život.

„Vzpomeň si na jedenadvacátý a na Volyň,“ připomíná mi. Při té vzpomínce se zachvěji ještě dnes. Ale vzápětí připomenu zase já Valdemarovi, jak těžké bylo přesvědčit jej, abychom v devětatřicátém zavčas odjeli z Glembowic a aby zanechal svých donkichotských úmyslů za každou cenu hájit své panství. Kdyby byl tenkrát zůstal, nebyl by už dnes mezi námi.

Tyto zkušenosti jsou však, jak vidno, těžko sdělitelné. A mě bolí srdce, když si představím, co vše hrozí mému bratranci a jeho ženě i těm mladým, kteří s takovým štěstím v očích před pár dny započali novou éru svého života. A bojím se i o tu malou, co bude muset ještě prožít poté, co jí válka zabila tatínka a zmrzačila maminku.

Adama velice mrzelo, že se na jeho svatbu nemohl dostavit náš Matěj, a dopis s přáním, který jsme mu od Matěje předali, byl pouze slabou náplastí na jeho zklamání. Doufám, že jej ale utěšilo naše pozvání, aby spolu s Žofií strávili v létě dva či tři týdny u nás na Glembowce v době, kdy zde bude pobývat také Matěj. Mohli by si společně udělat nějaké horské túry a vůbec se vzájemně užít. Spolu s Žofií jsme pozvali i její matku s malou sestřičkou. Paní Johanka se omluvila, ale Káju k nám prý s novomanželi pošle. Letos nemohou bohužel přijet ani Jenda s Evženkou. Evženka denně pečuje o svou starou maminku a Jenda musí zastupovat Adama v práci. Správu realit mu beztoho předal tak trochu předčasně, aby nemusel Adam na těch pár let do doby, než podnik po otci převezme, hledat nějaké dočasné zaměstnání a měl ve svém věku už pevné pracovní ukotvení. Dohodli jsme se, že příští léto Klenovští vše zařídí tak, aby na Glembowku mohli i oni.

Náš Matěj, dá-li Bůh, bude mít v době, kdy novomanželé přijedou, již zdárně za sebou předposlední rok svého univerzitního studia. Zimním semestrem prošel s úspěchem a složil zkoušky hned za dva roky a snad se mu stejně povede i v tom letním.

Tak jsem se obšírně rozepsala o našem poněkud dobrodružném výletě a nyní pevně doufám, že jsi nad mým dopisem dočista neusnula. Pakliže ano, honem se probuď a s Bohdanem začni plánovat, kdy se k nám podíváte. Jestli to nestihnete ještě teď na jaře, určitě to naplánujte alespoň na onu dobu, kdy zde bude Matěj i mladí Klenovští. Adam na Vás oba moc vzpomínal. Prý ho Bohdan kdysi, když byl Adam ještě hochem, učil rybařit. Stalo se to v den, kdy jsme my ostatní jeli na výlet a on za trest nesměl s námi a musel zůstat v Glembowicích, neboť cosi provedl a Jeníček ho chtěl takto potrestat. Vida, o tom jsem ani nevěděla. Nebo že bych už zapomněla?

Tak se tam v té Paříži moc opatrujte a brzy nám dejte vědět, kdy se konečně objevíte.

Vyřizuji pozdrav také od Valdemara.

Líbá Vás

Anna

______________________________

Žofie Klenovská píše své matce Johaně Bukůvkové

Glembowka, 12. července 1947

Milá maminko!

Zdravím Tě z krásné krajiny pod Alpami. Je tu tak báječně, že si to ani nedovedeš představit. Ale já vím, dovedeš, vždyť jsi mi vyprávěla, že jsi byla v Bad Ischlu s tatínkem na první dovolené hned to léto po svatbě a že jsi dokonce viděla i Wolfgangsee. A vidíš, teď na tohle jezero koukám já z okna našeho pokoje v prvním patře domu Michorowských. Je to opravdu báječný dům na báječném místě. Dobře si Michorowští zvolili, kde vytvořit svůj nový domov.

Naši hostitelé jsou velice milí a pozorní, ale na druhé straně se nesnaží organizovat náš život až přespříliš. Přece jen je jejich způsob trávení dnů už trochu poklidnější než ten, na který jsme byli nachystáni my, a oni jsou si toho dobře vědomi. Proto nás s úsměvem vypravují na všemožné výlety i horské túry a na sklonku dne na nás čekají s dobrou večeří.

Do hor jsme si nejprve troufali jen tak nesměle. Po pár dnech ale konečně přijel onen očekávaný Adamův „vlastník“ (prý se tak říká příbuzenskému vztahu, když jsou rodiče bratranec a sestřenice) a spolubojovník z války Matěj (já jsem nakonec zjistila, že si ho docela dobře pamatuju), a teprve ten nám pořádně ukázal, jaké jsou zde možnosti pobavení i pochození.

Ty si Matěje určitě pamatuješ ještě mnohem lépe než já, a tak víš, že je o pět let mladší než Adam, ale vzpomínky na spoustu společných prázdnin i společná válečná zkušenost ten rozdíl natolik stírají, že si spolu báječně rozumějí.

Maminko, měla jsi starost, jestli s námi máš poslat i Káju a jestli není pozvání Michorowských jenom zdvořilostním gestem. Nemusíš se bát, opravdu ji zde přijali s velkou radostí a opravdu jim její živost není nikterak na obtíž. A Káje zdejší vzduch nesmírně prospívá. Chuť k jídlu tady má jako ještě nikdy předtím a energie má na rozdávání. Všechny si tady hned omotala kolem prstu. Nejenže ji zbožňují oba Michorowští, ale i mladá paní Wagnerová, která kraluje ve zdejší kuchyni, s úsměvem strpí, aby se jí Kája motala pod rukama. Bůhví, jak se ty dvě domlouvají (víš, že jsme té němčině ani jedna moc nedaly), ale každou chvíli se tam spolu chichotají. Michorowští jsou taktní v tom směru, že je jim jasné, že s Adamem, a nyní ještě i s Matějem, nejsme zvědaví, aby se za námi jako ocásek táhlo otravné děcko, a pokaždé Káje připraví nějaký lákavý program, který ji zabaví tak, že neškemrá, že chce s námi. Včera ji vzali na zubačku na Schafberg (my jsme si to tam jako poctiví horalové před pár dny vyšlapali pěšky) a dnes odjeli lodí na druhý konec jezera, prý na zmrzlinu. My nyní trochu lenošíme, respektive jen my dva s Adamem. Včera nás Matěj vzal na Hoch Kalmberg, což je hora, na kterou se jde z Bad Ischlu (co já Ti budu povídat, určitě ji znáš také), a dnes jsme z toho poněkud uondáni a stávkujeme. Matěj však jel lodí spolu s rodiči a Kájou, což pro Káju znamená hotový ráj na zemi. Pakliže už od začátku zbožňovala pana Valdemara, tak do jeho syna se přímo zamilovala. Nevím, co to v těch mužích Michorowských je, že si dokážou takové děcko získat. Matěj byl z její náklonnosti nejprve poněkud v rozpacích, ale potom jako by omládl o několik let, rozdováděl se a nechal se Kájou vtáhnout do všelijakých bláznivin. Například včera si na strom pověsili lano a závodili ve šplhání.

Paní Anna s panem Valdemarem je s úsměvem pozorují a šeptají si, že Matěj bude jednou báječný tatínek. Ten, když je zaslechne, se ale jenom směje, že takové plány ještě hodně dlouho mít nebude. Příští rok dokončí v Anglii univerzitní studia (studuje chemii) a ještě předtím, než se pustí do podnikání v tomto oboru (zajímá se spíš o obchod než o vědu), by se rád trochu víc rozhlédl po světě. Když vyjmenuje, jaké má plány, je jasné, že to nestihne ani do třicítky. Jen aby se Michorowští vůbec nějakých vnoučat dočkali, když měli Matěje tak pozdě. Vždyť panu Valdemarovi bude letos pětasedmdesát. Ale člověk by mu takový věk vůbec nehádal. Vzhledem i duševní svěžestí se mi zdá ještě mladší než Adamův tatínek. A jaké má plány! Rád by na Glembowce založil chov jezdeckých koní a kromě toho se chce podílet na všemožných kulturních a vzdělávacích akcích ve zdejším okolí. Ač je zde nováčkem, a navíc je původem Polák, zdá se, že sem obdivuhodně rychle zapadl. Soudím tak podle toho, jak se k němu choval jeden místní postarší pán, který s ním přišel cosi projednat. Musím uznat, ač jsem se Ti kdysi za podobné řeči smála, že příslušnost k vysokému rodu se člověku vepíše tak silně do jeho charakteru, chování a postojů k druhým lidem, že k němu musíš mimoděk pociťovat úctu, aniž bys přesně chápala, proč tomu tak je. A děje se to i v případě, že onen příslušník vysokého rodu má třeba na sobě zrovna obnošené sako a zablácené holínky.

Adam na mě volá, prý paní Jirásková, už toho šestého dílu F. L. Věka nechte a pojďte se proskočit. Tak promiň, maminko, svého muže musí žena, jak jistě uznáš, poslechnout.

Milá maminko, ani nevíš, jak jsem s Adamem šťastná. Čím lépe jej znám, tím víc jsem přesvědčena, že nikdy, ani kdybych chodila po světě tisíc let, bych nemohla potkat muže, který by se mi líbil víc a s nímž bych si víc rozuměla. Žádný jiný mu nesahá ani po kotníky.

Maminko, opatruj se, buď veselá a optimistická a pozdravuj strejdu Láďu.

Zdravím a líbám!

Tvá Žofie (a kdyby tu nyní byla, určitě by Tě pozdravovala i Kája, ale ta právě líže v Sankt Gilgenu zmrzlinu)

______________________________

Matěj Michorowski píše jedenáctileté Karle Bukůvkové

Londýn, 28. srpna 1947

Milá divoško Kájo!

Píšu Ti v tom nechutném německém jazyce, tak se s tím musíš nějak popasovat. Marná sláva, jazyky je třeba znát. Jak vidíš, tímhle mluví nejen fašouni, ale také Rakušané, kteří byli fašouny stejně tak okupovaní jako my a vy, a teď tu řeč občas používá dokonce i jeden Polák, co studuje v Anglii, co se jeho rodiče usadili v Rakousku a on sám možná skončí někde na Tahiti a bude se tam místo práce honit na kánoích s domorodci, nebo třeba u Eskymáků a bude půl roku spát.

No dobře, bude se Ti víc líbit polština?

Nebo próbuji psanie czeské, ale to bude problem, bo tak jsem nigdy nepisal, jen nieco mluwil.

Ještě by tu byla k dispozici angličtina.

Také ne? Tak zpět k němčině.

Slíbil jsem Ti, že Ti napíšu, jak trávím zbytek prázdnin. Jen co jsem dostatečně potěšil své rodiče, vydal jsem se zase do světa. S několika spolužáky jsem cestoval po Skotsku a před pár dny jsem se vypravil pro změnu do Francie. Při té příležitosti jsem navštívil v Paříži jednu svoji tetu se strýcem. Jmenují se také Michorowští jako já a znám je odjakživa, protože před válkou bydleli ve velkém domě jen asi patnáct kilometrů od nás. Ani oni nemohli zpátky do Polska, ale na venkov se jim nechtělo a usadili se v Paříži. Strýc Bohdan se tam snaží tak trochu obchodovat s vínem, ale moc mu to nejde, a tak si užívá svůj majetek, který se mu stejně jako mým rodičům podařilo uchránit před fašouny a vůbec před válečnými pohromami. Teta Lucie je velká knihomolka a je až s podivem, kolik toho už za život stihla přečíst.

Z Paříže jsem uháněl zpátky do Anglie, protože než začne škola, musím tu udělat trochu nějaké práce, abych měl penízky a nemusel o ně škemrat u svých rodičů.

Doufám, že už si ostříš tužky do nové školy a promazáváš mozkové závity, aby Ti do nich to učení dobře klouzalo.

Měj se pěkně, divoško, moc neochutnávej ty vaše likéry a tuž svaly, abys mě o příštích prázdninách v tom závodě přes klády konečně porazila.

Zdraví a ploutví Ti potřásá

Tvůj příbuzný z osmdesátého kolena

Matěj

1948

Jan Klenovský píše své sestřenici Anně Michorowské

Brno, 15. března 1948

Milá Aničko!

Sleduješ, co se to u nás děje? Také se podivuješ nad těmi neslýchanými událostmi? Představ si, že před pár dny to naše zatracené a pitomé Národní shromáždění schválilo tomu lumpu Gottwaldovi ten jeho nehorázný pamflet, kterému říká programové prohlášení vlády! Copak jim v těch hlavách všem uhnil mozek, nebo jim snad u nich někdo držel pistole?

Dostala se k tobě i ta zvěst o Janu Masarykovi? Prý skočil z okna. Takové pohádky ať si vyprávějí dětem v pomocné škole! Každému, kdo má všech pět pohromadě, musí být jasné, že tahle verze smrdí, a víc než na sto honů! Možná proto ty vystrašené ovce takto hlasovaly, že k tomu došlo den předtím.

Je mi nanic z toho, co se děje, a vzpomínám, jak jste nás při Adamově svatbě nabádali, ať na nic nečekáme a přestěhujeme se do Rakouska.

Jenže ono to nebylo tak jednoduché.

Máme sice nějaké úspory, ale živí nás hlavně ty naše domy, které bychom tu museli všechny nechat a nikdo by nám za ně nic nedal. Navíc v našem věku začínat někde v cizím prostředí, to není žádná legrace. Kromě toho, Evženka přece neopustí maminku, vždyť ta už má jenom nás. Od začátku roku jsem ale klavíroval do Adama, ať se i se Žofkou sebere a upaluje pryč aspoň on. Práva sice kvůli válce nedostudoval, ale je mladý a šikovný a určitě by se nějak uchytil. On by možná i poslechl, ale problém byl se Žofkou. Ta se od mámy nechtěla hnout. Cítila za ni odpovědnost, ač má Johana u sebe chlapa, který ji určitě ochrání lépe než dcera.

Žofka byla a je u mámy denně (stavuje se tam cestou z práce, protože stále dělá asistentku Ladislavovi) a ten její pocit, že by bez ní máma snad ani dýchat nemohla, mi někdy připadá až chorobný. Přitom se mi nezdá, že by si Johana její tak častou přítomnost vyžadovala. Naopak, ona se chová velice statečně. Když uvážíme, jak se všude kolem povídá, že se bude znárodňovat úplně vše bez ohledu na počet zaměstnanců, je její klid až obdivuhodný. Zarputile tvrdí, že si nic vzít nenechá a že ji z jejího majetku budou muset vynést nohama napřed (a pak se zasměje, že v jejím případě ovšem pouze obrazně). Dokonce už i její švagr Láďa ji nabádá, aby to nepřeháněla. Hučí do ní, že člověk musí vědět, kdy ještě bojovat a kdy je moudré ustoupit. Ona však takovou řeč prohlašuje za zbabělost, a když se hodně rozpálí, křičí na něj, ať se tedy vrátí do té svojí Ameriky.

I kdyby nakrásně chtěl, teď už to není možné. Past sklapla, milá Aničko. Představ si, že šmahem prohlásili všechny cestovní pasy za neplatné, na hranice postavili vojáky s ostře nabitými zbraněmi, a kdo chce ven, musí si na ouřadech složitě vyřídit jakýsi cár papíru, kterému říkají „výjezdní doložka“. A o tom, kdo ji dostane a kdo ne, rozhodují, jak jinak, ti nejpravověrnější soudruzi.

Láďa Bukůvka toho má až nad hlavu a nic bych za to nedal, že v skrytu duše lituje, že se sem z té Ameriky, kde mu nic nechybělo, vrátil. Ve firmě se mu čím dál víc roztahoval jeden zaměstnanec, který má vysokou funkci u komunistů a teď je pochopitelně na koni. Došlo to tak daleko, že mu byl Láďa nucen dát výpověď, načež chlap prohlašuje, že to Láďa potáhne, a ne on, a s ním že potáhne celá jeho rodina až do desátého kolena. Takovéhle řeči nevedli ani fašisté, když vyhlazovali Židy. Samozřejmě že pro své řeči nemá ani tu sebemenší oporu v zákoně. Živnosti a menší podniky nechávají komunisté na pokoji, stejně jako mé nájemní domy. Proslýchá se sice, že se chystá další znárodňování, ale to se má týkat jen podniků nad padesát zaměstnanců. V tom případě jsou Bukůvkovi v suchu. Podle Ládi jich mají momentálně dvaačtyřicet. Aby se ta padesátka překročila, museli by započítat ještě myši ve skladu a kanára.

Kájinka z toho má také soužení, a místo aby si užívala bezstarostné dětství, je tím vším, co se děje, neobyčejně rozrušená. Navíc je dcera toho vyhozeného komunisty už od první třídy její nejlepší kamarádkou a teď na ni ta holka, zřejmě navedená otcem, začala plivat jedy. Kájinka se sice nedá a holku vždycky utře, ale pak se doma trápí a je jí smutno z toho, jak její idylické kamarádění jde najednou do stoupy. Jednu dobu už se zdálo, že se konečně z těch svých válečných běsů dostala, jenže nedávno nám Johanka svěřila, že se teď začaly naopak dostavovat častěji a zřejmě jsou i barvitější, protože Kájinku děsí daleko víc než kdykoli předtím.

Při tom všem se ale Kája ještě pořád dobře učí a v nové škole – od září je na gymnáziu – patří k nejlepším. Ta holka komunistická se ovšem na gymnázium nedostala, což ten její otec bere jako další vroubek Bukůvkovic rodiny.

Člověk cítí takovou bezmoc, když vidí, jak trpí i děti! Svinská válka, která to všechno začala! Svinské západní velmoci! Napřed nás v Mnichově předhodily Němcům, tak jaký div, že nás ve třiačtyřicátém sami naši představitelé zaprodali Rusákům! Copak mohli tušit, že tak z bláta skončíme v ještě horší louži? A ta Jalta jen ještě všechno dovršila, když Západ de facto ujistil Stalina, že je mu putna, co si bude dělat s východoevropskými zeměmi!

Promiň, že se tak rozohňuji, ale všem nám tady teď tečou nervy. Člověk si říká, že už snad i ta válka byla lepší. V ní aspoň stáli našinci proti skopčákům, pomineme-li nezřídkavé kolaborantské svině, ale to, co se děje teď, staví jednu část národa proti druhé. Co jen se nyní vynořilo bezcharakterních zrůd! Najednou vidíš, že někdo, kdo Tě celé roky uctivě zdravil, Tě ve skutečnosti nenáviděl a jen čekal na příležitost, kdy Ti bude moci vrazit kudlu do zad.

Marně dumám, co bych Ti napsal aspoň trochu pěkného. Vůbec nic mě nenapadá. A uvědomuji si, že vlastně ani nevím, jestli bych v této situaci považoval za pěkné, kdyby jednoho dne přišla Žofka a oznámila mi, že budu dědečkem. Předem bych se hrozil, do jaké doby to chudák dítě přijde a co všechno ho může potkat.

Já vím, jsem pesimistický a Ty mě nejspíš teď vůbec nepoznáváš.

Promiň, už nechám toho šíření pochmurné nálady a raději skončím.

Evženka mě tady právě nabádá, ať Vás nezapomenu pozdravovat, a já tak tímto činím.

Jsem rád, že aspoň Vy dva i Matěj jste v bezpečné části Evropy!

Vida, alespoň jedno pozitivní konstatování!

Loučím se a všechny Vás líbám

Jenda

1949

Anna Michorowská píše sestřenici svého muže Lucii Michorowské

Glembowka, 3. září 1949

Milá Lucie!

Jsem tolik ráda, že jsme se po té spoustě let mohli konečně zase všichni sejít. Ráda bych Vás oba ujistila, že jsme měli z Vaší návštěvy nesmírnou radost a že budeme šťastni, když si z Vašich cest do Rakouska uděláte každoroční tradici. Sama sis přece pochvalovala, jak Ti zdejší vzduch svědčí. Doufám, že ve Vás nezanechaly trpkost některé naše bouřlivější debaty (tedy lépe řečeno debaty Bohdana s Valdim). Vždyť já si myslím, že je naopak dobře, když si lidé dokážou otevřeně vyjádřit své názory, byť odlišné, než aby se k sobě chovali takzvaně diplomaticky, tedy podle mě s falešnou neupřímností.

Možná bych Ti měla ještě podrobněji osvětlit, proč se Vám mohlo zdát, že Valdemar tak trochu bagatelizuje ony politické problémy, které se Vás samotných tolik dotýkají. Jsme totiž v poslední době výrazně orientováni na sledování zpráv o tom, co se děje v Polsku, ale hlavně v Československu, kde pobývají moji příbuzní. Už rok a půl jsme nedostali žádnou zprávu od mého bratrance Jana ani od nikoho jiného z rodiny a z posledního dopisu, který k nám ještě po Únoru přes známé dorazil (v tom únoru provedli komunisté puč, zmocnili se vlády a záhy poté také odstoupil prezident Beneš), nás doslova mrazilo. Všem jim tam sebrali pasy, takže republiku je možné opustit jen s rizikem, že je na hranici zastřelí, a dějí se tam hrozná bezpráví. Z novin víme, že berou majetky i těm, komu je podle svých vlastních zákonů vůbec brát nemají. A co hůř, jako na běžícím páse tam ze slušných lidí, pokud se jim jen trochu znelíbí, vyrábějí „třídní nepřátele“ se všemi důsledky, které to přináší, tedy s vězením, pracovními tábory i s tresty smrti.

Já vím, tohle všechno jsme probírali, jen Ti to znovu připomínám z toho důvodu, abych se pokusila objasnit Ti, proč se nám proti těm hrůzám, co se tam dějí, nezdají přehmaty zdejších, francouzských či amerických politiků natolik vážné, abychom kvůli nim pochybovali o správnosti samotného směřování oněch zemí. Jsme přesvědčeni, že země, v níž se ctí majetek těch druhých a v níž lidé smějí nahlas říkat své názory, se vždy dokáže se svými těžkostmi vypořádat, byť třeba s menšími či většími škodami. Ano, určitě člověka rozčílí, když se dozví o korupci nebo když zjistí, jak neúčelně se vynakládá nějaká část státního rozpočtu, a bezpochyby není správné se s tím smiřovat, ale kvůli tomu není hned třeba odsuzovat vnitřní či rovnou mezinárodní politiku jako celek. Ostatně vím, že hrozba komunismu vás děsí stejně jako nás, v tom jsme zajedno a to je podle nás stěžejní postoj, který nás spojuje tak pevně, že se při něm drobnější názorové odchylky jeví jako nepodstatné.

Tolik na dokreslení, jak s odstupem vidím (a s Valdemarem se na tomto pohledu shodneme) naše snahy korigovat někdy až příliš pesimistické a zatrpklé Bohdanovy pohledy na současný svět.

Radujme se přece, že máme mír a že většina lidí napřela veškeré své síly k tomu, aby co nejdříve odstranila všechny hmotné i morální škody, které válka napáchala. Radujme se z toho, že Bůh dopřává nám i našim blízkým zdraví, pohodlný život a možnost neustále rozvíjet svého ducha, a buďme si vědomi toho, že tyto hodnoty nejsou samozřejmostí.

Milá Lucie, oba Vás srdečně zdravíme a líbáme a nesmírně se těšíme na chvíli, až Vás bude naše Glembowka moci znovu přivítat.

Anna

Připojuji se k Aniččiným slovům. Napsala to přesně tak, jak to vidím i já. Velice rádi Vás zde opět uvítáme a příště raději místo politiky probereme krásy zdejšího kraje.

Valdemar

1950

Jan Klenovský píše své sestřenici Anně Michorowské

Brno, 30. dubna 1950

Milá Aničko!

Včera jsem se dozvěděl, že poslední dopis, který se Ti ode mě dostal do ruky, byl ten těsně poúnorový. Jsem z toho zděšený. Tolik novinek jsem Ti vypsal, a bohužel všechny neradostné. Ale samozřejmě jsem tušil, že cosi není v pořádku, když jsem na své dopisy nedostával žádné odpovědi. Doufal jsem ale, že třeba nechodí jenom ty z ciziny k nám.

Bože, jak to vše stručně shrnout…

Bydlíme s Evženkou ve dvou místnostech, které nám milostivě nechali z našeho domu. Prý na víc nemáme nárok, ačkoli dům byl náš. V tom zbytku se roztahují dvě ukřičené rodiny, jejichž chování je tak primitivní, že si nedokážou odvodit ani tak jednoduchý fakt, že když roztřískají okno – a proč by ne, když barák není jejich –, bude jim v zimě chladno. Zahrada je zdevastovaná a my už jsme rezignovali na nějaké snahy jakkoli ji zvelebovat. Lůza kolem nás, lůza na úřadech, lůza v čele tohoto státu. Pobíráme s Evženkou jakousi almužnu, které říkají důchod, a žijeme na hranici bídy. Proč? Všechny ty slavné zákony, které komunisté vydali, vzápětí začali bohorovně nedodržovat. Ne, domy nám nesebrali. Udělali to jinak. Nadiktovali, jaké nejvyšší nájemné můžeme v našich domech vybírat, a vzápětí určili, kolik musíme z těch domů odevzdat státu. No hádej, jestli to náhodou nebylo víc, než kolik činil součet vybraného nájemného? Zpočátku jsem se naivně domníval, že se jedná o omyl ve výpočtu, a běhal jsem po úřadech ve snaze zjednat nápravu. Narážel jsem na samé kožené tváře a na odpověď: „Když nedokážete splnit pohledávky, stát od vás rád ty nemovitosti odkoupí.“

Ano, odkoupil, Aničko. Za cenu, kterou si sám nadiktoval. Svinstvo, hrozné svinstvo! Asi se ptáš, zda se ten prodej týkal i domu po babičce a tetě Elišce. Ano, bohužel ano. Ale Aničko, zadarmo bych je dal, čert je vem, jen kdyby se nestalo to vůbec nejhorší, co se mohlo stát. Ani nemám odvahu to napsat a ruka se mi chvěje.

Zavřeli Adama.

Jakmile zjistil, že pár jeho spolubojovníků z RAF zatkli a že důvody, které při zatýkání uvedli, byly zcela jasně vykonstruované, pochopil, že jde do tuhého, a podařilo se mu konečně přesvědčit Žofii, aby s ním utekla za hranice. V té době už bylo více než jasné, že jediný způsob, jak to lze udělat, je doufat ve štěstí a přitom být připraven na to, že se bude třeba prostřílet. Přes známosti si opatřil zbraň. Jenže ve chvíli, kdy si ji přišel vyzvednout, pochopil, že šlo o nastraženou past.

Obvinili ho rychle, a ještě rychleji odsoudili. Dvacet let, Aničko, dvacet let! Kutálí se mi slzy z očí, když to píši, a přitom bych měl být ještě rád, protože původně jsme se obávali dokonce trestu smrti. Právníkům jsme dali vše, co jsme měli, ale pokud mu to zachránilo život, ničeho nelitujeme.

Že Žofie o celé věci věděla také, z něj při veškeré snaze nedostali, a proto aspoň ona zůstala na svobodě. Ale naprosto ji to zlomilo. Takto krátce po svatbě, to je kruté, hrozně kruté. Žofie teď žije, nebo spíše jen přežívá, v bytě, který jim dali ve stejné době, kdy nám stěhovali do domu ty dvě rodiny. Nelogické? Ovšemže. Proč nás nenechali pohromadě? Zkrátka z něčího rozmaru. Ale když uvádím, že Žofie bydlí v bytě, dopouštím se bohapusté nadsázky. Je to kutloch. Jedna místnost. Společný záchod, voda na chodbě, mytí v lavoru. Středověk.

Teď se možná zeptáš, proč se nevrátí zpět k matce.

A hned se dostaneš k další smutné historii.

V květnu osmačtyřicátého jsme se radovali, že Bukůvkovic firmě se znárodňovací pravidlo vyhnulo, neboť se skutečně mělo znárodňovat jen tam, kde měli nad padesát zaměstnanců.

A opět ukázka naší nebetyčné naivity. Radovali jsme se jen chvíli.

Nejprve přišlo varování, že Ladislava chtějí zatknout, protože prý zakamufloval účetnictví a odevzdal státu méně, než měl. Tou dobou už bylo jasné, že když si komunisté usmyslí někoho zlikvidovat, dotyčný proti nim nemá šanci. Ladislav na nic nečekal, ale také nikomu nic neřekl. Zkrátka zmizel a za pár dnů přišel Johaně dopis, ať se nezlobí, že nemohl jinak. Ten dopis byl z Mnichova a byl napsán předtím, než se Ladislav vydal na cestu směr New York. Vzal si s sebou veškerou firemní hotovost, následkem čehož komunisté obstavili Johaně všechny soukromé finance.

Pokud bys hádala, že to Johanu zlomilo, spletla by ses. Stala se z ní bojovná žena. Pohrdavě prohlásila, že Láďa byl onuce a jeho bratr Karel by nikdy nic takového neudělal, a svolala vedení firmy, aby mu oznámila, že od nynějška si bere firmu na povel sama. Ve chvíli, kdy je měla všechny pohromadě, tam přikráčel onen vyhozený komunista, o němž jsem se Ti svého času již zmiňoval, s hromadou lejster a celému fóru sdělil, že se firma znárodňuje.

„Jednáte protizákonně,“ obořila se na něj Johana.

On se jen ušklíbl a doporučil jí, ať tedy stát žaluje, prý lampárna na hlavním nádraží její žalobu určitě ráda přijme. To ale není všechno. Vtrhli jim do vily, Johanku spolu s Karlou vykázali do dvou suterénních místností, které do té doby sloužily jako prádelna a pokoj pro služku, a sdělili jim, že zbytek domu jim od té chvíle nepatří. Několik chlapů je tam bleskově přestěhovalo a ještě si určovali, který nábytek jim tam dají a co naopak zůstane nahoře. Při tom stěhování se Johance ztratily nějaké věci, jako knihy a písemnosti, ale také pár zlatých šperků. Spravedlnosti se ale vůbec nedovolala! A představ si, že vzápětí se do domu s velkou pompou nastěhoval onen komunistický pohlavár, který se mezitím stal ještě vyšším funkcionářem.

Do toho suterénu se chodí po strmých schodech, Aničko. A Johanka je na vozíčku. Ani když Kája s Žofkou přivlekly dvě prkna a na ty schody je položily, nedokázaly po nich Johanu vytlačit nahoru. A navíc si vezmi, že Johana nemůže dělat téměř žádné domácí práce. Do té doby měla k ruce kuchařku a děvče na úklid, a nyní je to vše hlavně na Karle. Žofie totiž musela jít pracovat do fabriky a od šesti do dvou, ale často ještě mnohem déle, sedí u pásu a koná otupující jednotvárnou práci. Má to na ni tak devastující vliv, že se mi zdá, jako by se ve své hlavě čím dál tím víc vzdalovala od reality. Po práci se zavře do té své špeluňky a neustále píše dlouhé dopisy Adamovi nebo dokola pročítá ty, které dostala od něj. Spoustu času také tráví v kostele pohroužená v modlitbách, jako ostatně i Evženka.

Ty tři Bukůvkovy žijí ve velké bídě, Aničko. Johance vyměřili nějaký směšný poloviční invalidní důchod, protože prý rukama pracovat může, tak jí přece nedají celý, a na Káju bere pár korun přídavku na děti. Nebýt toho, že jim přispívá Žofie (a když můžeme, tak také my), vůbec nevím, co by si počaly. Kája roste jako z vody, ale vytahuje se jako kytička, která má málo živin a chce se co nejrychleji prodrat ke světlu. Je tenounká jako stvol, bledá a s vpadlými tvářemi. Ale je bojovnice stejně jako její máma. Dokonce zažertovat dovede, až se člověk diví, kde k tomu bere sílu. Bolí mě, když si představím, jaká budoucnost ji čeká. Je jí čtrnáct let a na gymnázium už nechodí. Komunisté tyhle školy zrušili. Ponechali je jen ve formě čtyřletého studia od patnácti do devatenácti let a ty děti, které byly pod patnáct, musely přejít na bývalé měšťanské školy, kterým se dnes říká střední. Totéž postihlo i Káju. Školu bude končit za rok a pak se může teprve přihlásit na ono čtyřleté gymnázium. Kája to také má v úmyslu, jenže ona i my předem víme, že neuspěje. Ta komunistická holka, co byla kdysi Kájina kamarádka a dnes se roztahuje se svými rodiči v jejich domě, ještě na Káju drze pořvává: „Vidíš, předtím jsi mohla na gympl jen ty, tak teď tam budu chodit zase jenom já.“

A protože moc jejího otce sahá daleko, je nám všem jasné, že to přesně tak bude. Co si ale Kája počne? Je tak nadaná a usilovná! Od té doby, co se vrátila z Glembowky, se vší silou zakousla do studia jazyků a nejenže pilně louská němčinu, ale navíc si k ní přidala i angličtinu. Jedna stará osamělá paní učitelka ji vyučuje zcela zdarma, jen z radosti, že k ní někdo chodí. Ale co je to vše platno, když nedostane možnost své nadání uplatnit a když bude žít ve světě, který je zlý, nepřátelský a ubíjející duši?

Ach Aničko, smutno je mi, když Ti to vše píši. A Evženka? Ta chodí zlomená a neustále prohlašuje, že se Adámkovy svobody beztoho nedožije, tak neví, proč by měla žít dál. Tím jediným, co ji ještě drží (já to bohužel nejsem, alespoň se mi to tak jeví), je péče o její maminku. Ta už je hotový věchýtek, ale stále se těší celkem dobrému zdraví.

Když se tady včera objevil Váš Matěj, vůbec jsem nemohl uvěřit vlastním očím. A hned poté jsem ho setřel, proč probůh tolik riskuje. On se však jen smál, že má v pořádku veškeré doklady a že mu je na hranici řádně zkontrolovali, tak je vše legální a neděje se nic, co by mohlo být někomu podezřelé. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že v tomhle státě nemůže nikdy věřit ničemu, ale chápu, že člověk, který nemá tu zkušenost, co my, vůbec tu hrůzu zdejšího marasmu nedokáže pochopit. Aničko, prosím, domluv mu, aby sem raději nejezdil. Nechci Tě strašit, ale bojím se, aby se nestalo něco dalšímu členu naší rodiny, o kterém jsem tolik doufal, že zůstane v bezpečí!

Když mi ale řekl, že příští týden se zastaví znovu, a poptal se, co nám schází a co by nám mohl opatřit, neodolal jsem a vylíčil jsem mu krušné poměry, v nichž žijí Johanka s Kájou. Vyptal se na jejich adresu a vydal se za nimi. Od Johanky jsem se dnes dozvěděl, že tam skutečně byl a nabídl jí pomoc. Zastihl tam i Žofii a společně s ní vzal Johanku ven, aby se mohla trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Nemohl se však zdržet dlouho a velice jej mrzelo, že nezastihl Káju, která měla odpolední vyučování. Navíc tam došlo k incidentu s tím komunistou, který obývá celý Bukůvkovic dům kromě suterénu a jedné přízemní místnosti, v níž si komunál zařídil obuvnický krámek. Jak uviděl, že Matěj spolu s Žofií vytáhl Johanku ven do zahrady, začal na ně ječet, že tam nemají co dělat, a vůbec, co že to je za chlapa. Matěj se mu postavil a snažil se mu částečně česky, částečně polsky a částečně německy vysvětlit, že nemá důvod na ně útočit. Chlap se sice trochu stáhl, ale zpovzdálí vykřikoval, že však on si na ty jejich návštěvy z imperialistické ciziny posvítí (nevím, kde vzal, odkud Matěj přijel, ale nejspíš ho ohodnotil podle elegantního vzhledu a jeho celkové noblesy. Ale jistě, teď mi to dochází! Matěj přijel automobilem s rakouskou značkou). Johanka jej pak prosila, aby příště raději nechodil, protože ten člověk má nesmírnou moc a rozhodne-li se pro nějaké bezpráví, nebude Matěji nic platné, že je cizí státní příslušník. Nicméně Matěj jí řekl, že nemá strach a že za týden opět přijede a přiveze vše, čeho se jí nedostává. Johana mu oponovala, že nic nepotřebuje, ale nakonec připustila, že Kája rychle roste a chybí jí pořádná výživa. Ale hned dodala, pokud něco Káje přiveze, ať nechá vše u nás, že sem Káju pro to pošle.

Jestli správně usuzuji, až tu bude Matěj příště, kromě toho, že si vezme tenhle dopis pro Tebe, přiveze Johance i Káje něco pro zdraví, což bude velice záslužné a ohromně jim to pomůže. Je to hodný chlapec, Aničko. Ale prosím Tě, znovu Tě prosím, přemluv jej, aby sem nejezdil. Věř mi, mluvím z vlastní zkušenosti: hmotný nedostatek se dá snést daleko lépe než pomyšlení na to, že někdo z Tvých blízkých trpí. Nechci, aby se k těm trpícím blízkým přidal někdo další.

Myslíme s nostalgií a s vděčností k Bohu na Váš život ve svobodné zemi, Tebe i Valdemara vroucně líbáme a velmi si přejeme, aby se podařilo udržet alespoň občasný kontakt mezi námi. Prosím, ale ne za cenu toho, že bude riskovat Váš syn!

Jenda a Evženie

______________________________

Matěj Michorowski píše svým rodičům

Ženeva, 10. května 1950

Milá maminko a tatínku!

Tenhle dopis, jak jste zřejmě již zjistili, je na mé poměry tak neobvykle vykrmený proto, že je v něm vloženo ještě jedno psaní.

Předem jsem Vám to raději nesděloval, ale vypravil jsem se do Brna. Už nějakou dobu jsem se tím záměrem intenzivně zabýval. Při mé návštěvě Salcburku – zastavil jsem se za spolužákem z univerzity, který zde bydlí a který mě přibral do jednoho zajímavého obchodního podniku – jsem se poptával, zda náhodou neví, jak je to s cestováním do Československa. Na to mi Franz (tedy onen přítel) řekl, že jeho bratr žijící ve Vídni pracuje pro firmu, která s Československem obchoduje, a několikrát tam již byl na pracovní cestě, dokonce náhodou v Brně, aniž by na něm někdo páchal nějaká příkoří. I já jsem tedy začal pracovat na tom, abych se tam mohl vypravit. Naplánoval jsem si hned dvě cesty. Nejprve jsem chtěl jet jen tak nalehko, abych mohl v případě potřeby rychle prchat, a také jsem chtěl zjistit, jak na tom Adam s Žofií, a vůbec veškeré příbuzenstvo, jsou. Při druhé cestě jsem plánoval dopravit k nim vše, co budou potřebovat, protože podle toho, co člověk ví z rozhlasu a novin, se tam lidem vede opravdu bídně.

Přivezl jsem moc špatné zprávy.

Adam je zavřený v těžkém žaláři. Chystal se s Žofií prostřílet přes hranice (ale střílel by jen v sebeobraně!) a než to mohl uskutečnit, zatkli jej. Žofii to hrozně změnilo. Žije jen od návštěvy k návštěvě (ty jsou však povoleny jen jednou za půl roku!) a od dopisu k dopisu. Navíc Žofie bydlí v nějaké podřadné díře, kam ji ještě s Adamem vystěhovali z domu Klenovských, neboť do něj přidělili nájemníky a sami Klenovští tam obývají dva malé pokoje. Možná nyní opakuji něco, co píše strýc Jenda v tom přiloženém dopise, tak doufám, že to nevadí.

U Klenovských vládne ovzduší strachu, a pokud jde o tetu Evženku, dokonce snad i rezignace. Strýc Jan při řeči se mnou neustále tlumil hlas a i mě nabádal, abych se ztišil, že nikdy nevím, kde kdo poslouchá. Vyprávěl mi také o tom, jak je to s Žofiinou mámou a s Kájou. Asi i o tom se ve strýcově dopise dočtete, tak jen pro jistotu: na pana Bukůvku ušili nějaké fingované obvinění, on se o tom dozvěděl a stihl emigrovat. Jak mi řekl strýc a jak jsem se o tom později sám přesvědčil, Žofiina máma mu tento krok má velice za zlé. Podle ní je to zbabělec, protože správný chlap chrání své ženy do posledního dechu. Tvrdí, že její muž by raději volil boj, i když připouští, že s tou komunistickou mašinérií by nejspíš bojoval marně. Navíc, zřejmě v přesvědčení, že by je paní Johaně beztoho sebrali, vzal s sebou značnou částku peněz.

Z předchozích slov plyne, že jsem navštívil také paní Johanu. Právě u ní byla Žofie a obě se usmívaly mému zděšení, když jsem zjistil, jaký kousek jejich domu, a ještě pod úrovní přízemí, nechaly ony komunistické zrůdy paní Johaně s Kájou k obývání. Paní Johana mi svěřila, že již více než měsíc vůbec pokoj neopustila, protože sama se z něj po schodech nahoru nedostane a obě dcery jsou příliš slabé na to, aby ji dokázaly vynést. No, s mojí pomocí se to povedlo, a zrovna bylo krásné počasí, tak jsem byl rád, že se paní Johana dostala na sluníčko. Sice se tam přitom do mě pustil chlap, o němž jsem se později dozvěděl, že je hlavním viníkem všeho, co se Bukůvkovým stalo, ale zpacifikoval jsem ho. Pak jsem si s oběma dámami zajímavě povyprávěl. Budete se divit, ale paní Johana je na rozdíl od tety Evženky naladěna spíše bojovně než rezignovaně. Nemohl jsem jinak než ji obdivovat. Žofie, ta je na tom hůře, a ostatně kdo by se tomu divil. Pomyšlení na utrpení blízkého člověka musí být snad ten nejhorší pocit, jaký může kdokoli zažít. Káju jsem bohužel nezastihl, měla ještě školu. Tak jsem ji aspoň nechal pozdravovat. Když jsem se zajímal, čeho ze základních potřeb se jim nedostává, byly nejprve obě hrdé, ale pak připustily, že nejhůře je na tom Kája, která je ve vývinu a nedostává se jí přitom základních živin. Vzápětí mě ale paní Johana zapřísahala, abych k nim už nechodil, a mně bylo jasné, že se vůbec nebojí o sebe, ale především o mě. Nejprve jsem si tedy říkal, že ji neposlechnu, a když jsem jel do Brna podruhé s nákladem všeho, co jsem jen mohl pobrat, zamýšlel jsem zavézt tu část určenou pro její rodinu rovnou k ní. Poté mě ale napadlo, zda by z toho neměla těžkosti ona, a udělal jsem to tak, jak mě prosila, tedy jsem vše ponechal u strýce Jendy. Mrzelo mě, že se tím pádem ani tentokrát nesetkám s Kájou, protože bych rád viděl, jak se od svých jedenácti let změnila, ale raději jsem se rozhodl ji ani její mámu neohrožovat. Také strýc Jenda byl celý nervózní, abych už radši honem šel. Od paní Johany se doslechl o onom incidentu s komunistou a zdůrazňoval mi, že ten chlap má obrovskou moc a že se vůbec diví, že mě do Československa znovu pustili. Vzápětí si to zdůvodnil tím, že mě tam chtějí polapit, a pak už mě skoro vyhnal z bytu, abych honem uháněl k hranicím.

Nikdo mě nepolapil, a tak Vám mohu poslat strýcův dopis spolu s obšírným hlášením. Jsem rozhodnut postupovat příště úplně stejně. Strýci jsem řekl, aby se nesnažil posílat dopisy poštou, ale aby si je schovával do doby, než se tam zase objevím. Doufám, že mi nebudete můj úmysl rozmlouvat. Pomoci jim tou trochou potravin a přivézt tam i zpět dopisy je přece to nejmenší, co pro ně mohu udělat.

Maminko a tatínku, omlouvám se, že tentokrát mi nevyjde zajet za Vámi na Glembowku. Slibuji, že v létě Vám to vrchovatě vynahradím. Zítra však už musím bezpodmínečně odjet. Dostal jsem příležitost připojit se ke skupině filmařů, kteří jedou natáčet do Afriky. Vidíš, tati, Tys měl v Glembowicích trofeje ze svých lovů v Africe a hodně jsi mi o svých cestách také vyprávěl, a teď jedu lovit zase já, i když poněkud humánnějším způsobem. Hádám, že ani očkování jsi tolik neměl, kolik jsem si jich v nedávné době nechal bodnout já.

Až se vrátím z Afriky (jedeme na jih, tak se nebojte, že se uvařím), počítám s Glembowkou na celý srpen, ale pak mě čeká dohodnutá práce. Mám možnost zapojit se do jednoho obchodu s léčivy a mohlo by to být velmi finančně zajímavé. Vzhledem k tomu, že nejvíc kontaktů je v Londýně, pravděpodobně se tam usadím na delší dobu. Netvrdím, že nastálo, protože se prozatím vůbec usazovat nechci.

Mezitím bych znovu zajel na otočku do Brna.

To je ode mě vše, oba Vás zdraví a líbá

Váš nepolapitelný syn Matěj

______________________________

Karla Bukůvková píše Anně a Valdemaru Michorowským

Brno, 1. srpna 1950

Milá teto Anno a strejdo Valdi!

Neznám Matějovu adresu, proto píši Vám a modlím se, aby se k Vám moje psaní nějakým zázrakem dostalo. Maminka neví, že Vám píši, protože by mi to, co chci udělat, nedovolila. Jedna moje spolužačka mi totiž řekla, že má na vesnici strýce a že ten strýc je myslivec. Jezdí si k němu zastřílet nějaký jeho dávný kamarád z Rakouska a je to prý takový hodný strejda, který se nezajímá o politiku, ale jen o zvěř a dobré jídlo a pití. A ta kamarádka mi slíbila, že toho pána poprosí, aby si můj dopis vzal a z Rakouska ho poslal k Vám. Jestli se to povede, budu nejšťastnější člověk na světě. Vy totiž musíte za každou cenu zabránit Matěji, kdyby chtěl k nám přijet. Ten odporný Kalina, co nám vzal podnik a vystěhoval nás do prádelny, totiž strašně vyhrožuje, že nechá Matěje zavřít. Přesně ví, kdo to je a jak se jmenuje, i když mu to nikdo z nás neřekl. Vykřikoval něco o tom, že ten Michorowski není žádný Rakušák, ale Polák, a dokonce šlechtický emigrant. A že to bude velice zajímat jeho polské soudruhy. Za takovýto úloveček prý mu budou určitě moc vděční.

Proboha, teto a strejdo, udělejte něco, abyste ho zastavili, kdyby sem chtěl jet. Všichni mu moc děkujeme za to, co pro nás minule udělal, moc si toho vážíme, ale prosím, prosím, už sem opravdu nemůže. Maminka je z toho celá nešťastná a neví, jak to udělat, aby se k Vám ta zpráva dostala, když víme, že dopisy do ciziny se prohlížejí. Mně cokoli podniknout zakázala, protože prý nikdy nevím, kdo by mohl být provokatér, a pak by to mohlo být všecko ještě horší, ale já zkrátka nemohu jen tak sedět a čekat, až se k nám donese, že Matěje sbalili.

Tak to zkusím a budu se modlit. Často vzpomínám na Glembowku, jak tam bylo s Vámi krásně. Všechny Vás líbám a prosím, buďte moc, moc opatrní. Slyšela jsem, že když se pošle pohlednice, je to prý lepší než dopis. Tak kdybyste třeba ke Klenovským poslali pohled a na něj napsali něco jako „Matěj bohužel nemohl přijet“ a my už budeme vědět, že se k Vám ta zpráva, že Matěj nemá jezdit, dostala a že opravdu nepřijede.

Zdraví Vás Vaše příbuzná z osmdesátého kolena Karla (příjmení radši nepíšu, však snad budete vědět)

______________________________

Anna Michorowská píše svému bratranci Janu Klenovskému

Schafberg, 15. srpna 1950

Srdečný pozdrav z míst krásného výhledu na alpskou scenérii posílá Anna s manželem. Matěj bohužel nemohl přijet, tak si to zde užíváme sami dva. Ať se o nás Kája nebojí, ani jeden z nás se nepouštíme nikam, kde by hrozil nějaký úraz. Víme, co hory dovedou, vždyť jsme zkušení horalé.

Přesně v tom hotelu na špičce hory, co vidíte na obrázku, právě sedíme a moc na Vás vzpomínáme. Těšíme se na shledání! A + V

1951

Anna Michorowská píše svému bratranci Janu Klenovskému

Glembowka, 4. dubna 1951

Milý Jeníčku!

Tomu muži, který přinesl dopis, jejž právě držíš v ruce, můžeš důvěřovat. Je to bratr jednoho Matějova spolužáka z vysoké školy. Je rodilý Rakušan a jezdí do Brna za obchodem docela často, tak jej už na hranicích znají jako své boty. On tím pádem také ví, jaké pozornosti mají celníci nejraději, a má zkušenosti, co vše si smí či nesmí dovolit, aby je příliš nepopudil. Balíček s potravinami a kosmetikou si rozdělte mezi vás šest (mám na mysli tři děvčata Bukůvkovy, Vás dva s Evženkou a její maminku) a co bude možné, určitě hlavně ty vitamíny, pošlete také Adamovi. S penězi nalož, jak uznáš za vhodné, nejsem si jista, jestli výměna za koruny není nějak hlídaná a nebyla by podezřelá.

Moc mě potěšilo, že alespoň výměna vánočních pohlednic se zdařila, tedy přinejmenším ta od Vás k nám dorazila. I těch pár slov, co bylo možné na ni napsat, nám udělalo velkou radost. Poznamenal jsi tam také, že i náš pozdrav z hor k vám doputoval, z čehož jsme pochopili, že vzkaz určený zejména Kájince jste v pořádku dostali.

Kájince jsme nesmírně vděční. Je to bystrá a velice statečná holčička. Bože, když si představím, co vše se mohlo stát, nebýt jejího varování! Představ si, když dopis přišel, že právě o dva dny později se Matěj chtěl do Brna vypravit. Naštěstí si nehrál na hrdinu a sám pochopil, že situace je velmi vážná. Samozřejmě je možné, že onen člověk, co si zjistil Matějovu totožnost, mohl vykřikovat jen plané výhrůžky, ale pokud již zašel tak daleko, že kontaktoval i nějaké polské orgány (kde jinde by vzal, že jsme šlechtičtí emigranti), není možné brát věc na lehkou váhu. Přesto Matěje velice mrzelo, že se kontakty mezi námi takto zpřetrhaly. Na podzim jsme Vám zkusili napsat dopis, ale když jsi na něj neodpověděl ani pohlednicí, došli jsme k závěru, že jste ho opět nedostali (možná jsme udělali chybu, vložili jsme do dopisu bankovku). Před časem se Matěj zase po dlouhé době dostal do Salcburku (to je hrozné, jak je to naše dítě aktivní a kde všude neustále rajzuje) a ten jeho spolužák mu sám nabídl, že se zeptá svého vídeňského bratra, zda by byl ochoten se do tohohle riskantního podniku pustit. Jak vidíš, onen muž souhlasil. Jen pevně doufám, že z toho nebude mít nějaké potíže.

Jeníčku, Evženko, neustále na Vás myslím, a zejména na Vašeho Adámka, a denně se za Vás všechny modlím, abyste tu hroznou zkoušku snášeli s co možná nejmenší bolestí. Pevně doufám, že se něco stane, že třeba Západu dojde trpělivost a přestane jen nečinně přihlížet všemu tomu bezpráví, co se u vás děje. Pak, kdyby Bůh dal, by se mohl Adámek zase vrátit k Vám domů i ke svojí mladé ženě. A pak byste mohli sbalit saky a paky a dát té zemi, co Vám tak ublížila, navždy sbohem. Rádi bychom Vás zde přivítali i s Adamem a Žofií. Naše Glembowka je velká a takovýchto uprchlíků pojme spoustu. Jak rádi bychom pomohli i statečné paní Johance s Kájou! Počítám-li správně, bude Káje letos patnáct let? Jak se jí daří v tom ovzduší, které je k ní, ač tak mladá a ničím se neprovinila, tolik nepřátelské? Co to provádí s její mladou dušičkou? Jaké ji čekají perspektivy? Tolik bychom jí přáli, aby mohla dospívat ve svobodné zemi a aby bylo jen a jen na ní, čemu se bude v dospělosti věnovat! Kdysi jsi mi psal, že z gymnázia ji poslali zpět do obyčejné školy a může se k dalšímu studiu hlásit až v patnácti letech. To je právě letos, že? Změnilo se v jejích perspektivách něco, nebo je situace stále beznadějná? A co tedy bude dělat? Čeká ji nějaké ducha ubíjející zaměstnání, jaké musí snášet i její sestra Žofinka?

Milý Jeníčku, opatruj se, polib za mne i svoji ženu Evženku a vyřiď od nás pozdravy Adamovi i všem ostatním. Myslíme na Vás, líbáme Vás.

Vaši Michorowští

______________________________

Jan Klenovský píše své sestřenici Anně Michorowské

Brno, 8. dubna 1951

Milá Aničko!

Ten šikovný mladý muž, který nám donesl tolik radosti i praktických věcí (jak jen my se Vám za ně odvděčíme!), se u nás staví ještě jednou odpoledne, aby si zde vzal dopis, který jsem tím pádem hned po jeho odchodu začal psát.

Jsem velice rád, že se našel způsob, jak zůstat v kontaktu, a modlím se, aby nám dlouho vydržel a aby z toho neměl ten Rakušák žádnou polízanici. Ale vždyť copak my si vyměňujeme nějaké špionážní údaje? Bože dobrý, chceme přece jenom znát, jak žijí a jak smýšlejí naši drazí, když za nimi nesmíme! Cokoli, co napíši, je jen svatá pravda a nic než pravda! Ale já vím, žijeme v době, kdy se za pravdu popravuje. Přepokládám, že jste loni zaznamenali ten nechutný proces s Miladou Horákovou a víte i o jeho hořkém konci. Kdybyste jen věděli, jaké obludnosti jej doprovázely! Celé dělnické kolektivy, tedy hordy těch, co neměli víc než pět tříd obecné, o žádné Miladě Horákové nikdy předtím neslyšely a už vůbec nerozuměly tomu, proč, kdo a zač ji vlastně soudí, se horlivě podepisovaly pod hysterická prohlášení požadující pro ni trest smrti! Málokdy má člověk příležitost pozorovat mračna tupých hovádek, kterak kráčejí, kam je ženou, aniž by si kladla otázku, jaký to má smysl a je-li to k dobru pro ně, pro jejich děti či pro svět jako takový! Když si představím, že někdo mohl takto zfanatizovat hloupé davy třeba k tomu, aby požadovaly smrt pro našeho syna, a ony by to nepochybně udělaly, je mi z toho dočista zle.

Bohužel to vypadá, Aničko, že veselého tématu se v tomto mém dopise nedočkáš. Abych začal tím nejsmutnějším, Evženčina maminka letos v zimě zemřela. Dožila se úctyhodného věku, a tak jí Pánbu požehnej, jen nás mrzí, že jednou z posledních vět, které na této zemi vyslovila, byl povzdech, že už nikdy neuvidí Adámka. Evženka od maminčina pohřbu neustále pláče, že už ani ona nikdy Adámka neuvidí, ač jsme ho před pár dny viděli.

Aničko, návštěvy v kriminále jsou záležitostí tak nervy beroucí, že radost z faktu, že konečně vidíš po půl roce svoje dítě, je zcela přehlušena spoustou negativných vjemů. Předně jedeš ve studených vlacích přes celou republiku. Předtím samozřejmě musíš vstávat brzy ráno, tedy spíše pozdě v noci, což je ale vcelku jedno, protože beztoho nemůžeš spát. Z vagonu do vagonu stěhuješ balíček, do nějž jsi s láskou vložil vše, co bude vzápětí nešetrně přehrabáno, a modlíš se, aby alespoň polovina z těch věcí byla uznána způsobilou doputovat ke svému adresátu. (Ten je ovšem vzápětí skoro všechny musí rozdat po spoluvězních.) Pryč letí například vitamínové tablety – to tak, aby byl mukl příliš zdravý!

Když projdeš všemi těmi vartami složenými z podmračených a od pohledu zlých lidí, nakonec spatříš svého syna, a v té chvíli musíš posbírat veškerou svoji duševní sílu k tomu, aby ses na něj povzbudivě usmál, ačkoli Tě jeho vzhled ponouká spíše k usedavému pláči. Nevypadá dobře ten náš chlapec, Aničko! Je statečný a drží se, ale ve tváři je popelavý, rysy má strhané, jako by mu nebylo jedenatřicet, ale spíš jedenašedesát, vpředu mu chybí dva zuby (prý mu vypadly kvůli paradentóze, ale já si myslím něco jiného) a na lícní kosti má viditelnou jizvu, kterou tam nikdy předtím neměl, ani když bojoval v letadle za svoji vlast, která se mu nyní takto odvděčuje. Na jeho očích vidíš, že jej nezlomili, ale z řeči to poznat nelze, neboť pozorné ucho bachaře naslouchá každému jeho slovu a jen co by vyřkl něco mimo předem danou šablonu, návštěva v tu ránu končí.

I tak je ta návštěva zároveň bolestně krátká i nekonečně dlouhá. Dlouhá je proto, že každá vteřina pohledu na trpící dítě trvá nejméně rok, a krátká z toho důvodu, že s každou ubíhající vteřinou víš, že to své dítě zase půl roku neuvidíš. V té chvíli doufáš v jakýsi zázrak, že všechna ta šeď, mříže a zdi kolem zmizí, že kdosi řekne „tak už se z toho zlého snu prober“, Adam se náhle usměje tak, jako se umí usmívat jen on, zvedne se a půjde s námi domů.

A čím déle tam sedíme, tím více stoupá hysterie Evženky i Žofinky, neboť jejich vnitřní hodiny tikají stále hlasitěji a stále důrazněji připomínají, že čas vyhrazený pro společnou chvíli se nezadržitelně krátí. A když poté bachař svým drsným hlasem onen ortel definitivně potvrdí, hlasitě zanaříkají hlasem raněné laně.

Aničko, ty drásající poslední pohledy! Duši bych ďáblu zaprodal jen kvůli tomu, abychom je nemuseli zažívat!

A pak kráčíme na omšelé nádražíčko, všichni tři slzíme a při pohledu na přijíždějící vlak nás shodně napadá, jakou máme skvělou šanci rychle se zbavit bolesti. Nasedneme a jedeme krajinou, která je nejprve ponurá a plná jakýchsi hald, ale pak se rozjasní, zazelená, ptáci zapějí a příroda nám sděluje, že je plná radosti a že pouze my náležíme k onomu zpropadenému živočišnému druhu, jenž tak mistrně zdokonalil umění navzájem si ubližovat.

Doma to vše ještě nekončí. Smrtelně unavený uléháš do postele, ale místo spánku přicházejí Adamovy oči a jeho strhaná tvář a teprve v té chvíli si vybavuješ všechny detaily, které se, aniž jsi o tom věděl, vpisovaly do tvého podvědomí jen proto, aby se vynořovaly ve chvílích, kdy bys užuž dospíval k relativnímu klidu. Náhle si kladeš otázku, zda náhodou Adam nedržel svoji pravačku tak nějak divně, jako by s ní neměl něco v pořádku. Proč se několikrát ošil, jako by chtěl ulevit svým zádům? Donekonečna se mučíš dohady, co se mu asi přihodilo, a chvílemi sám sebe přesvědčuješ, že si svá podezření jenom namlouváš, aby sis vzápětí byl jist, že tvá pozorování byla správná. Načež následují živé představy, kdo, jak a čím mu asi mohl ublížit.

Ale dost již, Aničko, drásám tím jak sebe, tak nepochybně i Tebe. Nezbývá nám než se modlit a věřit, že vše to, co na našeho syna náš Pán seslal, má nějaký smysl, nějaký vyšší záměr, jemuž my nerozumíme, a tedy se proti němu z nevědomosti bouříme.

Ptáš se mě v dopise na Kájinku.

Je to tak, Aničko, přijímací zkoušky na gymnázium už proběhly a Kájinka zcela dle očekávání nebyla přijata, ač je ve třídě nejlepší a na vysvědčení má vždy samé jedničky (zasahovat učitelům do známkování zatím komunisty nenapadlo, i když možná je to jen má naivní domněnka a Kája má jen v téhle věci nevídané štěstí). Dle kontroly, kterou si děti po zkouškách dělaly ve své škole, bylo samozřejmě jasné, že zkoušky složila na výbornou.

Kája ale nese svůj úděl statečně. Prohlašuje, že čím víc ze své hlavy tomuhle režimu dá, tím víc mu vlastně slouží, takže je dobře, když bude co nejvíc nevzdělaná. Pak se opraví a řekne, že nebude nevzdělaná, ale nic jim ze svého vzdělání nedá. Tím naráží na fakt, že se stále pilně věnuje studiu jazyků, aniž by se tím ovšem chlubila ve škole. Tam se učí jako jediný jazyk pouze ruštinu. Velice nás také mrzí, že další z věcí, o kterou ji komunisté okradli, bylo hudební vzdělání. Jenže klavír, na který Kája hrávala, zůstal v té části domu, kterou si s drzou samozřejmostí zabrali ti zlodějští komunisté. Krásně také cvičila, ale Sokol, což byla tradiční tělovýchovná organizace, dávno rozprášili a jeho nejvýznamnější funkcionáře zlikvidovali. To, co z něj zbylo, nemá s původním Sokolem pranic společného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bukůvky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.