Iain M. Banks

Hráč

Román z cyklu Kultura

Cyklus Kultura

Consider Phlebas – Pomysli na Fléba (2018)

The Player of Games – Hráč (2019)

Use of Weapons – K čemu jsou zbraně (2020)

Excession – Extrém (2020)

Inversions – Líc a rub (2002)

Look to Windward

Matter

Surface Detail

The Hydrogen Sonata

Player of Games

Copyright © Iain M. Banks, 1988

Czech edition © Martin Královec - Planeta9, 2019

Translation © Pavel Bakič, 2019

ISBN 978-80-88321-12-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-88321-15-6 (ePDF)

ISBN 978-80-88321-14-9 (ePUB)

ISBN 978-80-88321-13-2 (mobi)

Vyšlo také v tištěné verzi

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah:

1. Deska Kultury

2. Impérium

3. Machina ex machina

4. Volný pěšec

1. Deska Kultury

Tohle je příběh muže, který nadlouho odcestoval do velké dálky jenom proto, aby si zahrál. Náš hráč se jmenuje Gurgeh. Příběh začíná bitvou, která není bitva, a končí hrou, která není hra.

Já? O sobě vám povím až později.

Příběh začíná takhle:

Při každém kroku se zdvíhal prach. Kulhal pouští, následoval postavu v kombinéze. Zbraň v jeho rukou mlčela. Už tam museli skoro být; zpoza zvukového pole helmy burácel vzdálený příboj. Blížili se k vysoké duně, ze které už by měli vidět pobřeží. Nějak se udržel naživu; to nečekal.

Kolem bylo jasno, horko a sucho, ale kombinéza ho před sluncem a rozžhaveným vzduchem chránila; hýčkala si ho v chladu. Hledí přilby mu na jednom kraji zčernalo po zásahu a poškozená pravá nohavice se špatně ohýbala, takže kulhal, ale jinak měl štěstí. Od místa posledního útoku už se vzdálili na kilometr, byli skoro z dostřelu.

Nad nejbližší vyvýšeninu se třpytivým obloukem vyhoupla eskadra raket. Kvůli vadnému hledí si jich všiml pozdě. Připadalo mu, že už zahájily palbu, ale to se jim od proudnicových trupů jen odrazilo světlo. Celá formace poklesla a změnila kurz, jako hejno ptáků.

Když rakety skutečně vypálily, poznalo se to podle prudce pulzujících červených světel. Pozvedl zbraň, aby střelbu opětoval; ostatní postavy v kombinézách byly rychlejší. Některé zalehly do prachu pouště, jiné klečely na jednom koleni. Nikdo nestál, jen on.

Rakety znovu změnily kurz, nejdřív se stočily všechny současně a pak se rozdělily do různých směrů. Výstřely dopadaly blízko, vířily mu u nohou obláčky prachu. Zkusil na jeden malý stroj zamířit, ale pohybovaly se moc rychle a zbraň v rukou mu připadala velká a nemotorná. Vzdálený hluk střelby a výkřiky ostatních přehlušilo cinknutí obleku. Uvnitř přilby se rozblikala světelná signalizace škod. Kombinéza se zatřásla, najednou necítil pravou nohu.

„Prober se, Gurgehu!“ zasmála se mu po boku Yay. Vkleče na jednom koleni se prudce obrátila k dvojici malých raket, které náhle nabraly směr k jejich části skupinky, protože ji vyhodnotily jako nejslabší místo. Gurgeh viděl, jak se blíží, ale zbraň mu v rukou divoce zpívala a snad pokaždé mířila do míst, kudy se prohnaly už před malou chvíli. Vystartovaly do prostoru mezi ním a Yay. Z jedné se zablýsklo a rozpadla se; Yay vítězoslavně zařvala a ještě se rychle pokusila nakopnout druhou, když mezi nimi vybírala oblouk. Gurgeh se nemotorně otočil, po stroji vypálil a nechtěně střelbou skropil Yayinu kombinézu. Slyšel, jak dívka vykřikla a zaklela. Zapotácela se, ale dokázala zamířit; kolem druhé rakety, která už se k nim znovu otáčela, vytryskly prašné fontány. Její červené záblesky rozsvítily Gurgehovu kombinézu a zatemnily mu hledí. Od pasu dolů nic necítil. Rozhostila se tma a hluboké ticho.

„Jste mrtev,“ oznámil mu čiperný hlásek.

Ležel na pouštní půdě, ale neviděl ji. Vzdáleně k němu doléhaly zdušené hlasy, cítil otřesy země. Slyšel tlukot vlastního srdce, příliv a odliv svého dechu. Pokusil se dech zadržet a tlukot srdce zpomalit, ale byl ochromený, uvězněný, bezmocný.

Svědilo ho na nose. Poškrábat se nemohl. Co tady vůbec dělám? říkal si.

Pak se smyslové vjemy vrátily. Lidé si povídali a skrze hledí mžoural na udusaný pouštní prach, který měl centimetr před nosem. Ani se nestihl pohnout a někdo už ho zvedl za paži.

Uvolnil helmu ze západek. Stála před ním Yay Meristinoux, také prostovlasá, a kroutila hlavou. Ruce měla v bok, zbraň se jí houpala na jednom zápěstí. „Ty jsi antitalent,“ řekla, ovšem ne příkře. Měla tvář překrásného dítěte, ale pomalu plynoucí, hluboký hlas otrlých darebáků; hlas zavěšený nízko u pasu.

Ostatní posedávali na kamení a prašné zemi a bavili se. Pár jich mířilo zpátky do klubovny. Yay zvedla Gurgehovu zbraň a podala mu ji. Poškrábal se na nose a pak odmítavě zakroutil hlavou.

„Yay,“ řekl, „tohle je pro dětičky.“

Yay chvíli jenom stála a pak si pověsila vlastní pušku přes rameno a pokrčila rameny (ústí obou zbraní se blýskla ve slunci, Gurgehovi před očima znovu vyvstala řada uhánějících střel a na vteřinu se mu zatočila hlava).

„No a, Gurgehu? Není to nuda. Říkal jsi, že se nudíš; napadlo mě, že by sis třeba rád zastřílel.“

Gurgeh se oprášil a namířil si to zpátky ke klubovně. Yay šla vedle něj. Míjely je úklidové drony sbírající součástky zničených strojů.

„Je to infantilní, Yay. Proč takovouhle hloupostí marníš čas?“

Zůstali stát na vrcholu duny. Nízká klubovna se nacházela sto metrů od nich, za ní se táhl zlatý písek a sněhobílý příboj. Slunce stálo vysoko a moře jenom svítilo.

„Nebuď tak nafoukaný,“ doporučila mu Yay. Krátkými hnědými vlasy jí povíval tentýž vítr, který odfukoval vršky lámajících se vln a strhával vzniklou tříšť zpátky na moře. Sehnula se k pár kusům roztříštěné rakety, napůl zabořeným do duny, zvedla je, odfoukla z lesklého povrchu písek a pohrávala si s nimi. „Mě to baví,“ řekla. „Hry, co máš rád ty, jsou fajn…, ale tohle taky.“ Zatvářila se nechápavě. „Taky je to hra! Ty z ní vážně nic nemáš?“

„Ne. A tobě se taky časem omrzí.“

Bezstarostně pokrčila rameny. „Ale zatím si ji užívám.“ Podala mu součástky rozpadlého stroje. Zatímco si je prohlížel, směrem ke střelnicím kolem nich prošla skupinka mladíků.

„Pan Gurgeh?“ zarazil se jeden a zkoumavě se na něj zadíval. Gurgehovi přeletěl přes tvář podrážděný výraz, hned ho však nahradila pobavená shovívavost, kterou už Yay z podobných situací znala. „Jernau Morat Gurgeh?“ ujistil se mladík, že se neplete.

„Odhalil jste mě,“ usmál se Gurgeh přívětivě a Yay neušlo, že o chlup narovnal záda a napřímil se. Mladík se rozzářil. Vysekl rychlou obřadní poklonu. Gurgeh a Yay si vyměnili pohledy.

„Jaká čest, pane Gurgehu,“ usmíval se hoch od ucha k uchu. „Jmenuji se Šuro… Moc vám…“ Zasmál se. „Sleduju všechny vaše partie. Mám uloženou kompletní sbírku vašich teoretických prací…“

Gurgeh pokýval hlavou. „Jak důsledné.“

„Opravdu. Kdykoli sem k nám zavítáte, budu si považovat za čest, pokud se mnou změříte síly v… vlastně v čemkoli. Z her asi nejlíp ovládám nasazení; začínám s tříbodovým hendikepem, ale –“

„Mým handicapem je bohužel nedostatek času,“ odvětil Gurgeh. „Ale kdyby se někdy naskytla příležitost, milerád si s vámi zahraju.“ Sotva znatelně mladíkovi pokývl. „Těšilo mě.“

Jeho obdivovatel zčervenal a s úsměvem ustoupil o několik kroků. „Potěšení je na mé straně, pane Gurgehu… Na shledanou… na shledanou.“ Ještě jednou se nervózně usmál, odvrátil se a vyrazil za svými společníky.

Yay se za ním dívala. „Že ty si tohle vždycky užíváš, Gurgehu?“ zakřenila se.

„Ani trochu,“ ohradil se bez zaváhání. „Rozčiluje mě to.“

Yay z mladíka dusajícího po písku nespouštěla oči. Prohlédla si ho od hlavy k patě a vzdychla.

„Ale co ty?“ zadíval se Gurgeh s nelibostí na kusy rakety v rukou. „Tebe snad baví tohle… ničení?“

„Jaképak ničení,“ zdůraznila Yay každou slabiku. „Je to explozivní demontáž, ty rakety se neničí. Dej mi půl hodiny a jednu ti zase smontuju.“

„Takže je to vylhané.“

„A co není?“

„Duševní výkony. Tříbení dovedností. Lidské pocity.“

Yay posměšně zkřivila ústa. „To bude ještě trvat, než si my dva porozumíme, Gurgehu.“

„Rád ti pomůžu.“

„Chceš si mě vzít pod křídla?“

„Ano.“

Yay odvrátila pohled k příbojovým vlnám lámajícím se o zlatou pláž a potom se jím znovu vrátila ke Gurgehovi. Foukal vítr, příboj bil o pobřeží. Pomalu si sáhla za hlavu, znovu sklopila přilbu kombinézy a nechala ji zaklapnout. Gurgeh viděl jen odraz vlastní tváře v hledí. Rukou si prohrábl černé kadeře.

Yay hledí zdvihla. „Brzo se zase uvidíme, Gurgehu. Pozítří k tobě přece jdu s Chamlisem.“

„Když chceš.“

„Chci.“ Mrkla na něj a vykročila po písčitém svahu dolů. Provázel ji pohledem. Zbraň odevzdala úklidovému dronu, který ji zrovna míjel s nákladem lesklých kovových trosek.

Gurgeh chvíli stál se součástkami zničeného stroje v rukou. Potom je pustil do vyprahlého písku.

—————

Cítil vůni země a stromů kolem mělkého jezera pod balkónem. Noc byla zamračená a temná, jen přímo v nadhlavníku se za mraky dala tušit záře Desek na protější, denní straně orbitálu. Tmou se neslo hlasité pleskání vln o trupy nespatřených člunů. Po krajích jezera se mihotala světla nízkých budov univerzity, zasazených mezi stromy. V skrytu za Gurgehovými zády tepal ve fakultní budově večírek, jeho burácení a odér se šířily jako úder hromu; hudba a smích, parfémy, jídlo a další exotické, neidentifikovatelné vůně…

Gurgeha obklopil příval ostromodři a pronikl až do něj. Libé vůně, které se teplým nočním ovzduším šířily na vlnách halasu z otevřených dveří, se třepily v jednotlivé vzdušné pramínky, jako když se z provazu uvolňují nitky, a každá měla vlastní charakteristickou barvu i nádech. Přecházely v cosi jako balíčky hlíny, již mohl promnout mezi prsty; vstřebat ji, určit.

Teď: červenočerná vůně pečeného masa; zrychlila mu tep, sbíhaly se mu sliny; vábila ho a současně v něm budila neurčitou nelibost, to jak ji vyhodnocovaly různé části mozku. Zvířecí kořeny cítily palivo, bohatý zdroj bílkovin; stvol středního mozku vnímal mrtvé, spálené buňky…, zatímco okvětí předního mozku oba signály ignorovalo, protože vědělo, že má Gurgeh plné břicho a pečeně je uměle vypěstovaná.

Vnímal i slanou vůni moře, odděleného od něj deseti nebo více kilometry planin a nízkých pahorků – další rozvětvené propojení, jako síť a pavučina řek a kanálů spojujících tmavé jezero s nepokojně se přelévajícím oceánem za vonnými loukami a opojným vzduchem v lesích.

Ostromodř byla sekrece pro hráče, produkt standardních genofixovaných žláz situovaných do spodní části Gurgehovy lebky, pod nižší mozkové partie, které se v pradávných zvířecích časech vyvinuly evolučně. Paletu vnitřně produkovaných drog, z níž měla naprostá většina jedinců v Kultuře na výběr, tvořilo až tři sta rozdílných sloučenin lišících se svou popularitou i vytříbeností. Ostromodř patřila k nejméně využívaným, nepřinášela totiž žádnou bezprostřední rozkoš a člověk se na její najetí musel značně soustředit. Na hry se ale hodila. Složité měnila v jednoduché, neřešitelné v řešitelné, nepoznatelné v očividné. Užitková látka modifikující abstraktní uvažování, nikoli posilovač smyslových vjemů, sexuální stimulant nebo fyziologická vzpruha.

A Gurgeh se bez ní mohl obejít.

Vyšlo to najevo, jakmile se její účinek po prvotním nástupu stabilizoval. Čekala ho partie čtyř barev, měl se utkat s mladíkem, jehož předchozí hře ještě před chvílí přihlížel. Styl jeho nadcházejícího soupeře, i když zrádný, si bylo snadné osvojit. Vypadal efektně, jenže šlo hlavně o pozlátko; byl apartní, spletitý, ale zároveň prázdný a křehký, v konečném důsledku zranitelný. Gurgeh naslouchal večírku, vodám jezera i zvukům doléhajícím z univerzitních budov na protějším břehu. Vzpomínka na mladíkův herní styl nebledla.

Vystačím si sám, rozhodl se v jediném okamžiku. Bez kouzel.

Něco v něm ochablo, jako by volně svěsil fantomovou končetinu; duševní trik. Zaříkadlo v jeho mozku, ekvivalent krátkého, primitivního, ve smyčce běžícího podprogramu, se zhroutilo a dál se neopakovalo.

Chvíli na terase u jezera postál a pak se otočil a vrátil se na večírek.

„Jernau Gurgeh! Už jsem myslel, žes utekl.“

Gurgeh se otočil k malému dronu, který k němu připlul hned za prahem bohatě zdobeného sálu. Lidé stáli a povídali si nebo se shlukovali kolem hracích desek a stolů pod praporci starých tapisérií. Účastnily se také desítky dronů: část jich hrála, část přihlížela, část si povídala s lidskými návštěvníky, pár se jich vznášelo ve formálních mřížkových útvarech, které znamenaly, že spolu komunikují přes vysílače. Mawhrin-Skel, dron, který Gurgeha oslovil, byl z přítomných strojů zdaleka nejmenší; dal by se pohodlně vzít do dlaní. Ve formálně modré obruči jeho aurového pole hrály měňavé náznaky šedé a hnědé. Vypadal jako model složitého a staromódního kosmického plavidla.

Gurgeh se na něj jenom zamračil a dron ho zástupem lidí následoval k hracímu stolu na čtyři barvy.

„Říkal jsem si, jestli tě ten kojenec nevyplašil,“ poznamenal, když Gurgeh usedl naproti mladíkovi; vysokou a zdobnou dřevěnou židli mu kvapně vyklidil jeho poražený předchůdce. Pronesl to dost nahlas, aby jeho slova dolehla i k samotnému „kojenci“, rozcuchanému muži kolem třicítky. Hráč se zatvářil dotčeně.

Gurgehovi neušlo, že se hosté kolem poněkud ztišili. Mawhrin-Skel přepnul aurová pole na směs červené a hnědé; žertovná dobrá nálada, a s ní zároveň špatná; rozporuplný signál hraničil s nepokrytou urážkou.

„Tady stroje si nevšímejte,“ doporučil Gurgeh mladíkovi a oplatil mu kývnutí na pozdrav. „Rád lidi vytáčí.“ Přitáhl si židli a urovnal si starý kabátec nemoderně volného střihu s širokými rukávy. „Jernau Gurgeh,“ představil se. „A vy?“

„Stemli Fors,“ odpověděl mladík a polkl naprázdno.

„Rád vás poznávám. Jakou volíte barvu?“

„Asi… zelenou.“

„Dobrá.“ Gurgeh se opřel. Chvíli počkal a pokynul k herní desce: „Až po vás.“

Mladík jménem Stemli Fors udělal první tah. Gurgeh se naklonil blíž, aby na hrací plochu dosáhl. Dron se mu usadil na rameni a hučel si tam. Cvrnkl do něj prstem, stroj poodletěl a zbytek partie napodoboval cvakání, se kterým se otočné hrací pyramidy obracely kolem vrcholů.

Gurgeh mladíka snadno porazil. Dokonce trochu vyšperkoval finále. Využil Forsovy roztěkanosti a vytvořil na závěr hezký obrazec: za kulometného klapotu otáčejících se pyramid prohnal jednu figuru po čtyřech diagonálách, takže za ní na herní desce jako krvavá rána zůstal červený čtverec. Několik diváků zatleskalo, další uznale zašuměli. Gurgeh mladíkovi poděkoval a vstal.

„Cirkusové číslo,“ nechal se přede všemi slyšet Mawhrin-Skel. „Ten kluk byl snadná kořist. Dřív jsi hrával líp.“ Pole se mu ostře červeně blýsklo a vzápětí vystřelil přes hlavy hostů pryč.

Gurgeh zakroutil hlavou a šel.

Malý dron ho skoro stejnou měrou rozčiloval i bavil. Choval se hrubě, hulvátsky a často nesnesitelně, ale ve srovnání s protivnou zdvořilostí většiny lidí byl jako závan čerstvého vzduchu. Určitě odletěl vytáčet někoho jiného. Gurgeh se proplétal mezi návštěvníky, sem tam na někoho kývl. U dlouhého nízkého stolu si všiml dalšího dronu, Chamlise Amalk-neye – povídal si tam s jednou ne až tak nesnesitelnou profesorkou. Gurgeh se k nim přitočil a z tácu plujícího kolem si vzal skleničku.

„Tady jsi, kamaráde…“ přivítal ho Chamlis Amalk-ney. Letitý dron byl metr a půl vysoký, na délku i na šířku přesahoval půl metru a nevýrazný vnější plášť mu za tisíce let zmatněl opotřebením. Obrátil ke Gurgehovi senzorický pás. „Zrovna jsme o tobě s profesorkou mluvili.“

Přísný výraz profesorky Boruelal přešel v ironický úsměv. „Že vy jste si zrovna připsal další vítězství, Jernau Gurgehu?“

„Je to na mně vidět?“ pozvedl Gurgeh k ústům sklenici.

„Už umím rozeznat příznaky,“ odpověděla profesorka. Byla dvakrát starší než on: před drahnou dobou načala druhou stovku, zůstávala však vysoká, krásná a nápadná. Pleť měla světlou a zastřižené vlasy odjakživa bílé. „Zase jste pokořil někoho z mých studentů?“

Gurgeh pokrčil rameny. Hodil do sebe sklenici a rozhlédl se po tácu, na který by ji odložil.

„Když dovolíš,“ zamumlal Chamlis Amalk-ney, opatrně mu skleničku vzal z ruky, postavil ji na tác prolétající dobré tři metry daleko a žlutě zabarveným polem mu podal novou, se stejným těžkým vínem. Gurgeh ji přijal.

Boruelal měla na sobě tmavý oblek z měkké tkaniny, zjemněný tenkými stříbrnými řetízky na krku a kolenou. Byla naboso, ale podle Gurgeha by její model lépe vynikl dejme tomu s vysokými botami na podpatku. Ve srovnání s výstřednostmi některých akademiků však ještě o žádnou extravaganci nešlo. Gurgeh se při pohledu na kontrast profesorčiných opálených prstů a světlé dřevěné podlahy usmál.

„Jen byste ničil, Gurgehu,“ obvinila ho. „Nechcete nám radši pomáhat? Nastoupit na fakultu, nenechat se jen různě zvát jako potulný přednášející?“

„Už jsem vám říkal, že nemám čas, profesorko. Musím sehrát dost a dost partií, napsat dost a dost článků, odpovědět na dost a dost dopisů, těch pozvánek je taky dost a dost… a navíc… bych se nudil. Všechno mě hned otráví, však víte,“ řekl Gurgeh a odvrátil zrak.

„Jernau Gurgeh by byl mizerný učitel,“ souhlasil Chamlis Amalk-ney. „Kdyby nějaký student něco nepochopil hned napoprvé, třeba i něco hodně složitého a zamotaného, Gurgeh by okamžitě ztratil trpělivost a nejspíš na něj vychrstl jeho pití… V lepším případě.“

„Taky jsem slyšela,“ přikývla profesorka zachmuřeně.

„To už je rok,“ zamračil se Gurgeh. „A Yay si koledovala,“ probodl starý dron očima.

„Mimochodem,“ zalétla k Chamlisovi pohledem Boruelal, „možná jsme vám našli rovnocenného soupeře, Jernau Gurgehu. Jednu mladou –“ Vtom k nim z dálky dolehlo zařinčení a v sále zahučelo. Ozval se křik a všichni se otočili.

„Neužili jsme si snad dneska pozdvižení dost?“ postěžovala si profesorka.

Už předtím jednomu mladšímu přednášejícímu uletěl pták, kterého choval jako mazlíčka. S pištěním se proháněl sálem a několika lidem se zamotal do vlasů, než ho v letu zarazil Maw-hrin-Skel a k nelibosti většiny účastníků večírku ho omráčil.

„Schválně, o co zas jde,“ povzdechla si Boruelal. „Omluvte mě.“ Roztržitě odložila sklenici a občerstvení na široký plochý vršek starého dronu a s opakovaným „Dovolíte?“ se proplétala davem ke zdroji rozruchu.

Chamlisova aura popuzeně šedobíle zablikala. Třískl sklenicí na stolek a občerstvení vyhodil do vzdáleného koše. „Zas ten Mawhrin-Skel, mašina jedna zpropadená,“ zabručel nedůtklivě.

Gurgeh se přes hlavy hostů zadíval do míst, odkud se hluk rozléhal. „Vážně?“ podivil se. „Tenhle povyk je jeho dílo?“

„Nechápu, proč sis ho tak oblíbil.“ Chamlis znovu zvedl profesorčinu sklenici a přelil zlatavé víno do zformovaného pole, takže se tekutina vznášela ve vzduchu jako v neviditelné nádobce.

„Baví mě,“ odpověděl Gurgeh a na starý dron pohlédl. „Boruelal načala něco o tom, že mi našla rovnocennou soupeřku. Předtím jste se bavili o ní?“

„Ano. Nějaká nová studentka, kterou našli. Mladá žába z VPS, dobře hraje trefu.“

Gurgeh pozvedl jedno obočí. Z her, které měl v repertoáru, patřila trefa k těm složitějším. A také k těm, které mu šly nejlíp. V Kultuře se našli i hráči, kteří by ho v ní dokázali porazit, vesměs se však na trefu specializovali a nebyli tak všestranní jako on. Navíc výhru neměli jistou a bylo jich pomálu, možná tak deset v celé populaci.

„Co o tomhle talentovaném pískleti víme?“ Hluk na protější straně sálu mezitím zeslábl.

„Zrovna dorazila,“ řekl Chamlis, zavířil tekutinou chycenou v poli a nechal ji odkapávat tenkými vlákny dutých, neviditelných sil. „Přiletěla na Kargo kultu, ještě se zabydluje.“

Všeobecný přepravní systém Kargo kult zakotvil u orbitálu Chiark před deseti dny a odletěl teprve před dvěma. Gurgeh na něm odehrál nějaké exhibiční simultánky (a v skrytu duše se radoval, že je zvládl s čistým kontem; nikdo ho v žádné hře neporazil), na trefu ale nedošlo. Několik jeho protihráčů se zmínilo, že by se snad na palubě měla nacházet geniální (ačkoli plachá) mladá hráčka, pokud však bylo Gurgehovi známo, osobně se neukázala. Předpokládal, že zkazky o jejím zázračném talentu notně přehánějí.

Obyvatelé VPS bývali na svůj domov zvláštně pyšní; líbilo se jim pomyšlení, že je velký hráč sice přemohl, ale že by si s ním někdo z jejich řad stejně dokázal poradit (loď samotná přirozeně ano, ale tu nepočítali; mysleli jenom lidi a drony kategorie 1.0).

„Ty jsi tak škodolibá, samorostlá mašina,“ nadávala Borue-
lal Mawhrin-Skelovi, který se jí vznášel u ramene. Auru měl blahobytně oranžovou, ačkoli ji také dokola obehnal drobnými nachovými částečkami nepřesvědčivé kajícnosti.

„Ach ne,“ zašvitořil vesele, „takhle vy mě vidíte?“

„Domluv tomu otravnému spotřebiči ty, Jernau Gurgehu,“ požádala profesorka, krátce se zamračila na horní plochu Chamlisova pláště a pak si vzala novou sklenici. (Chamlis si přestal hrát, nalil víno do původní nádoby a postavil ji na stůl.)

„S čím ses zas vytasil?“ zeptal se Gurgeh Mawhrin-Skela, visícího mu před obličejem.

„S lekcí anatomie,“ odpověděl dron a jeho pole zkolabovalo do směsi formální modři a hnědé rozmrzelosti.

„Někdo našel na terase čiříka,“ vysvětlila Boruelal a vyčítavě na dron pohlédla. „Zraněného. Vzal ho dovnitř a Mawhrin-Skel se nabídl, že se o něj postará.“

„Měl jsem zrovna čas,“ doplnil malý stroj racionálně.

„Přede všemi ho zabil a rozpitval,“ povzdechla si profesorka. „Nesli to velmi špatně.“

„Beztak by umřel šokem,“ bránil se Mawhrin-Skel. „Úchvatná stvoření, jen co je pravda. V těch roztomilých záhybech srsti ukrývají čiříci jednostranně ukotvené kosti. A cirkulární trávicí soustava je zkrátka fascinující.“

„Pokud člověk zrovna nejí,“ podotkla Boruelal a vybrala si z podnosu další jednohubku. „Ještě se hýbal,“ dodala zasmušile. Pak jednohubku snědla.

„Zbytková synaptická kapacitance,“ vysvětlil Mawhrin-Skel.

„Nebo neotesanost, jak říkáme my stroje,“ opáčil Chamlis Amalk-ney.

„Na tu jsi expert, co, Amalk-neyi?“

„Velikánovi jako ty nesahám ani po paty,“ kontroval Chamlis okamžitě.

Gurgeh se usmál. Chamlis Amalk-ney byl starý přítel, v obou smyslech slova; sestrojili ho před víc než čtyřmi tisíci lety (tvrdil, že přesné datum zapomněl, a nikdo nebyl tak nezdvořilý, aby se pídil po pravdě). Gurgeh se s ním znal celý život, dron měl s jeho rodinou dobré vztahy už po staletí.

S Mawhrin-Skelem zas tak staří známí nebyli, popudlivý a neotesaný stroj dorazil na Chiark teprve před několika stovkami dní; další svérázná postavička přilákaná zveličenými pověstmi o orbitálu excentriků.

Kultura malý dron sestrojila ke službě ve Zvláštních okolnostech, spadajících pod Kontaktní sekci; v podstatě vznikl jako vojenský stroj s celou škálou propracovaných a odolných čidel a zbraňových systémů, které by pro většinu dronů byly nepotřebné a zbytečné. U žádného konstruktu s vlastním vědomím, tedy ani u něj, Kultura předem neurčovala přesnou osobnostní charakteristiku a při výrobě nechávala mysl dronů rozvinout postupně. Produkce myslících strojů tak měla nepředvídatelný aspekt, který Kultura brala jako cenu za individualitu, v důsledku však výrobní proces někdy vyprodukoval drony, které se k původně zamýšlenému účelu tak docela nehodily.

Mawhrin-Skel k oněm zvlčilým dronům patřil. V Kontaktu, a dokonce i ve Zvláštních okolnostech, jeho osobnost vyhodnotili jako nevhodnou. Byl nevyrovnaný, útočný a necitlivý. (A to jsou pouze důvody, které jako překážku k přijetí uváděl sám.) Dostal na vybranou: buď radikální změna osobnosti, při které na svůj výsledný charakter bude mít malý až nulový vliv, nebo život bez práce v Kontaktu, při kterém si svou osobnost zachová, ale přijde o zbraně a složitější komunikační a senzorické systémy, aby se tak přiblížil úrovni standardních dronů.

S nelibostí zvolil možnost číslo dvě. A přesunul se na Chia-rk, protože doufal, že tam zapadne.

„Mozkovno jedna organická,“ vmetl Chamlisi Amalk-ney-ovi a vystřelil k řadě otevřených oken. Aura staršího dronu bíle zaplála hněvem a jasná zvlněná skvrna duhového světla prozradila, že s odlétajícím strojem komunikuje přes komprimovaný paprsek. Mawhrin-Skel se v letu zastavil; otočil se. Gurgeh zadržel dech. Zajímalo ho, co asi Chamlis odvysílal a s jakou asi malý dron přijde odpovědí. Věděl, že se s ní na rozdíl od Chamlise nebude tajit.

„Nemrzí mě,“ pronesl Mawhrin-Skel zvolna ze vzdálenosti několika metrů, „že jsem o něco přišel, ale že jsem naopak získal podobu, která mě – třeba jen minimálně – přiblížila sešlým, ošoupaným senilům jako ty, co na rozdíl od lidí nemají ani dost slušnosti, aby umřeli, když zastarají. Je na tebe škoda materiálu, Amalk-neyi.“

Mawhrin-Skel se proměnil v zrcadlovou kouli a v tomhle ostentativně uzavřeném režimu odsvištěl ze sálu do tmy.

„Jeliman,“ ulevil si Chamlis. Pole měl ledově modré.

Boruelal pokrčila rameny. „Je mi ho líto.“

„Mně ne,“ odvětil Gurgeh. „Podle mě se výborně pobavil. Kdy mě seznámíte s tou vaší geniální hráčkou trefy?“ otočil se k profesorce. „Necvičíte ji zatím v ústraní, že ne?“

„Ne, jen jí dopřáváme čas k aklimatizaci.“ Boruelal zbylo po jednohubce párátko a teď se jeho ostrým koncem šťourala v zubech. „Pokud můžu říct, vyrůstala ve značném odloučení. Zdá se, že VPS zatím téměř neopouštěla, musí si tady připadat divně. Krom toho, Jernau Gurgehu, bych ráda zdůraznila, že se nepřijela věnovat teorii her, nýbrž studovat filozofii.“

Gurgeh projevil patřičný údiv.

„Ve značném odloučení?“ zopakoval Chamlis Amalk-ney. „Na VPS?“ I jeho kovově modrá aura prozrazovala, že mu to nejde na rozum.

„Je stydlivá.“

„Jinak si to vysvětlit nedovedu.“

„Musím se s ní seznámit,“ řekl Gurgeh.

„Seznámíte se s ní,“ odpověděla Boruelal. „Možná už brzy. Zmínila se, že by se mnou mohla vyrazit na příští koncert v Tronze. Jestli se nepletu, konají se tam u Hafflise partie.“

„Většinou,“ přisvědčil Gurgeh.

„Možná by si tam s vámi zahrála. Ale nesmíte se divit, pokud ji vyplašíte.“

„Budu laskavost sama.“

Boruelal hloubavě přikývla. Přelétla pohledem návštěvníky večírku a na okamžik ji vyvedl z míry mohutný jásot, který zazněl ze středu sálu.

„Omluvte mě. Zřejmě se schyluje k dalšímu pozdvižení.“ Vzdálila se. Chamlis Amalk-ney včas poodletěl, aby ho znovu nevyužila jako stolek; profesorka si sklenici vzala s sebou.

„Viděl ses dopoledne s Yay?“ zeptal se dron.

Gurgeh přikývl. „Navlékla mě do kombinézy, vrazila mi zbraň a nutila mě střílet na raketky, co se ‚explozivně demontovaly‘.“

„Nebavil ses.“

„Ani trochu. Vkládal jsem v tu holku velké naděje, ale bojím se, že jestli to s takovýmhle blbnutím bude přehánět, mohlo by jí explozivně demontovat rozum.“

„Není to hobby pro každého. Snažila se ti jenom pomoct. Říkal jsi, že nějak nevíš co bys a chceš vyzkoušet něco nového.“

„Tak tohle jsem tím nemyslel,“ ujistil ho Gurgeh a najednou mu bylo nevysvětlitelně smutno.

Sledovali s Chamlisem, jak kolem nich hosté postupně procházejí k dlouhé řadě oken na terasu. Gurgehovi tupě hučelo v hlavě; úplně zapomněl, že si člověk při střízlivění z ostromodři musí dávat trochu pozor, co se v něm děje, protože jinak ho nemine nepříjemná kocovina. Při pohledu na kolemjdoucí cítil mírnou nevolnost.

„Už asi bude ohňostroj,“ usoudil stroj.

„Určitě. Půjdeme se nadýchat čerstvého vzduchu?“

„Ten mi bodne,“ odtušil Chamlis s matně červenou aurou.

Gurgeh odložil sklenici a jak on, tak starý dron se vmísili do zástupu proudícího z jasně osvětleného, tapisériemi ověšeného sálu na terasu obrácenou k temnému jezeru a osvětlenou reflektory.

—————

Bubnování deště na okna Ikrohu znělo stejně jako polena praskající v krbu. Voda stékající po skle zkreslovala a deformovala výhled na prudký zalesněný svah, fjord a hory na protějším břehu. Příležitostně mezi vížkami a kupolemi Gurgehova domu propluly nízké mraky podobné vlhkému kouři.

Yay Meristinoux vzala z podlahy před krbem velký kovaný pohrabáč, jednou vysokou botou došlápla na složitě otesané kameny kolem topeniště, snědou rukou se chytila za hranu masivní krbové římsy, stylizovanou do tvaru lana, a šťouchla do prskajícího polene hořícího na mřížce. Jiskry vylétly komínem, vstříc padajícímu dešti.

Chamlis Amalk-ney se vznášel poblíž okna a sledoval kalně šedé mraky.

Dřevěné dveře zasazené do jednoho rohu místnosti se rozletěly a objevil se Gurgeh s tácem horkých nápojů. Měl na sobě volné světlé roucho, oblečené přes tmavé pytlovité kalhoty; na nohou mu při chůzi tiše pleskaly papuče. Odložil tác a podíval se na Yay. „Už víš, jak potáhneš?“

Yay přešla k hrací desce, zachmuřeně se na ni podívala a zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla. „Řekla bych, že jsi vyhrál.“

„Dívej,“ vybídl ji a přesunul na desce několik figur. Pohyboval rukama rychle, jako kouzelník, ale Yay nic neuniklo. Přikývla.

„Jasně, chápu. Ale…“ poklepala na šestiúhelník, kam jednu její figurku umístil a vytvořil tak potenciální vítěznou pozici, „… to bych tohle pole už před dvěma tahy musela vykrýt, jinak zablokované nezůstane.“ Usedla se sklenicí na gauč a usmívajícímu se Gurgehovi na protější pohovce připila: „Na zdraví. A na vítěze.“

„Skoro jsi vyhrála,“ bránil se. „Čtyřicet čtyři tahů, to už je hodně dobré.“

„Relativně,“ odpověděla Yay a napila se. „Jen relativně.“ Pak se na hlubokém gauči natáhla, Gurgeh vrátil hru do výchozího postavení a Chamlis Amalk-ney si přeletěl tak, že se vznášel téměř, ale ne úplně mezi nimi. „Víš,“ řekla Yay s pohledem na zdobený strop, „vždycky se mi líbilo, jak to u tebe voní, Gurgehu. Co tobě, Chamlisi?“

Dron nechal auru na jedné straně krátce poklesnout; stroje tak krčily rameny. „Mně taky. Nejspíš proto, že náš hostitel pálí bonýzové dřevo. Stará vlnivská civilizace ho před tisíci let vyvinula právě s ohledem na jeho aromatické vlastnosti při hoření.“

„Aha. Mně prostě voní.“ Yay se zvedla a znovu přistoupila k oknu. Zakroutila hlavou. „Ale chčije tu skoro nonstop, Gurgehu.“

„To ty hory,“ vysvětlil.

Ohlédla se a povytáhla jedno obočí. „No nepovídej.“

Usmál se a uhladil si pečlivě zastřižené vousy. „Jak jde krajinářství, Yay?“

„Nechci se o tom bavit.“ Při pohledu na neustávající průtrž mračen zavrtěla hlavou. „Je fakt hnusně.“ Obrátila do sebe obsah skleničky. „Nedivím se, že žiješ sám, Gurgehu.“

„To není tím deštěm, Yay. To je mnou. Nikdo tu se mnou dlouho nevydrží.“

„Ve skutečnosti chce říct,“ vyjasnil Chamlis, „že by tu s nikým dlouho nevydržel on.“

„Klidně vám budu věřit oběma,“ vrátila se Yay na gauč a v tureckém sedu si začala pohrávat s jednou figurkou na herní desce. „Co jsi na naši partii říkal, Chamlisi?“

„Po technické stránce už se pravděpodobně nemáš kam zlepšovat, ale dál rozvíjíš svůj styl. Ovšem že bys Gurgeha někdy porazila, o tom si dovolím pochybovat.“

„Já ti dám!“ předstírala Yay uraženou pýchu. „Chybí mi zkušenosti; časem to bude lepší.“ Nehty jedné ruky poklepala o nehty druhé a ušklíbla se. „Jako moje krajinářská práce, údajně.“

„Nějaké problémy?“ zajímal se Chamlis.

Chvíli to vypadalo, že ho Yay ani neslyšela. Potom se na pohovce s povzdechem natáhla. „Jo… S tou sketou Elrstrid a tou zaprděnou hromadou šrotu Preashipleylem. Jsou to šílení… zaprděnci. Vůbec mě neposlouchají.“

„A s čím za nimi chodíš?“

„S nápady!“ vykřikla Yay ke stropu. „S věcmi, co by se vymykaly, co by pro jednou nebyly tak nechutně konzervativní. Kašlou na mě jen proto, že jsem mladá.“

„Měl jsem za to, že jsou s tvojí pomocí spokojení,“ podivil se Chamlis. Gurgeh seděl pohodlně opřený na gauči, kroužil nápojem ve sklenici a jen se na Yay díval.

„To víš, že na mě milerádi hodí všechnu lehkou práci,“ zazněla jí najednou v hlase únava. „Plácnout tam nějaké to horské pásmo, vyhloubit pár jezer…, ale já mluvím o celkovém rozvržení, fakt radikálním přístupu. Pořád děláme jenom další řadové Desky. Nepoznáš je od miliónu dalších v celé galaxii. K čemu to je?“

„Lidé mají kde bydlet?“ nadhodil Chamlis s narůžovělou aurou.

„Lidi můžou jít bydlet, kam budou chtít!“ nadzvedla se Yay na pohovce a zabodla do dronu jasně zelené oči. „Desek je dost a dost; já mluvím o umění!“

„Co jsi chystala?“ zeptal se Gurgeh.

„Jak byste se tvářili na magnetická pole pod základní vrstvou a zmagnetizované ostrovy plující nad oceány? Nikde normální pevnina, jen ohromné létající kusy skal s potoky a jezery a vegetací a pár neohroženými lidmi. Nebylo by to zajímavější?“

„Zajímavější než co?“ zeptal se Gurgeh.

„Zajímavější než tohle!“ Meristinoux vyskočila a přistoupila k oknu. Poklepala na prastarou tabulku. „Vidíte? Klidně by to mohlo být někde na planetě. Moře, kopce, déšť. Nežili byste radši na létajícím ostrově, který by plachtil ve vzduchu nad vodou?“

„A kdyby se ty ostrovy srazily?“ obával se Chamlis.

„Tak by se srazily, no a?“ Yay se k nim znovu obrátila čelem. Venku se šeřilo a osvětlení místnosti postupně přidávalo na intenzitě. Pokrčila rameny. „Dobře, dalo by se tomu i předcházet… Ale vám ten nápad nepřijde úžasný? Co mi v něm má jedna stará bába a jeden stroj co bránit?“

„Víš,“ řekl Chamlis, „Preashipleyla znám, a kdyby měl tvou myšlenku za dobrou, jenom tak by ji nepřešel; nasbíral hodně zkušeností a –“

„Jo,“ odfrkla si Yay. „Až moc.“

„Zkušeností není nikdy dost, mladá dámo,“ poučil ji dron.

Yay Meristinoux se zhluboka nadechla a už se zdálo, že se s ním pustí do hádky, ale jen rozhodila rukama, zvedla oči v sloup a obrátila se zpátky k oknu. „Uvidíme,“ řekla.

Do té chvíle se plynule smrákalo, ale vtom se mračny a slábnoucím deštěm na protější straně fjordu prodralo silné slunce a odpoledne hned bylo jasnější. Místnost pomalu zalil vodnatý přísvit a světla znovu pohasla. Ze stromů kapalo, jejich vrcholky se pohybovaly ve větru. „Vida,“ poznamenala Yay a protáhla si záda a ruce. „Nebudeme si kazit den.“ Přejela po venkovní krajině kritickým okem. „Víte co? Jdu se proběhnout,“ oznámila a zamířila ke dveřím v rohu. Po cestě si postupně vyzula obě boty, přehodila vestu přes židli a rozepnula si blůzu. „Však uvidíte,“ pohrozila Gurgehovi a Chamlisovi prstem. „Létající ostrovy; nastává jejich čas.“

Chamlis mlčel. Gurgeh se tvářil skepticky. Yay odešla.

Dron přeletěl k oknu a díval se za ní. Nechala si jen krátké kalhoty a rozběhla se po cestičce mířící mezi loukami a lesem od domu. Bez ohlédnutí zamávala a zmizela mezi stromy. Chamlis v odpověď zablikal aurovými poli, přestože ho nemohla vidět.

„Pohledná,“ řekl.

Gurgeh usedl na gauč. „Připadám si vedle ní jako staroch.“

„Ne že se mi tu začneš litovat,“ zaprotestoval Chamlis a přeletěl na své původní místo.

Gurgeh se díval na kamennou podlahu před krbem. „Všechno mi teď připadá… šedé, Chamlisi. Někdy si říkám, že se opakuju, že i nové hry jsou vlastně jen ty staré v novém kabátě a že beztak není o co soutěžit.“

„Příteli,“ napomenul ho Chamlis věcně a dosedl na pohovku – skutečně na ní spočinul svojí vahou, což dělal málokdy. „Mluv jasně. Bavíme se tu o hrách, nebo o životě?“

Gurgeh zaklonil hlavu s tmavými kudrnami a zasmál se.

„Hry,“ pokračoval Chamlis, „totiž jsou tvůj život. Jestli se ti zajídají, chápu, že ti třeba nedělá radost ani nic jiného.“

„Možná jsem z nich jen rozčarovaný,“ řekl Gurgeh a v rukou při tom obracel vyřezávanou herní figurku. „Dřív jsem vůbec nezohledňoval kontext; bral jsem to tak, že dobrá hra je prostě dobrá hra a že v sobě pravidla mají čistotu, kterou jde dokonale přenést z jedné společnosti do druhé… Ale teď nevím. Vezmi si tohle: nasazení,“ pokývl k hrací ploše před sebou. „To je cizí hra. Z nějaké zapadlé planety objevené sotva před pár desítkami let. Sázejí se tam o výsledek; ta hra pak něco znamená. Jenže o co se můžeme vsadit my? Jaký by mělo smysl, kdybych dejme tomu dal do banku Ikroh?“

„Yay by tě o něj určitě obehrát nechtěla,“ podotkl Chamlis pobaveně. „Podle ní tu moc prší.“

„Ale rozumíš mi? Kdyby někdo o takovýhle dům stál, už by si ho nechal postavit; kdyby stál o něco uvnitř,“ zahrnul Gurgeh gestem celou místnost, „už by si to objednal; už by to měl. Bez peněz a bez majetku se požitek, který tahle hra přinášela svým původcům, do velké míry… vytrácí.“

„Tomu ty říkáš požitek? Přijít o dům, veškeré hodnosti, majetky, možná o děti? Ocitnout se v pozici, ve které se od tebe čeká, že vyjdeš na balkón a vystřelíš si mozek? To je požitek? Ještě že už jsme tomu všemu dali vale. Chceš něco, co mít nemůžeš, Gurgehu. Život v Kultuře se ti líbí, jenomže nenabízí dostatečné riziko; skutečný gambler potřebuje vzrušení z možné ztráty, dokonce záhuby, jinak nemá pocit, že žije naplno.“ Gurgeh mlčel, nasvícený ohněm a tlumeným skrytým osvětlením. „Když sis měl doplnit jméno, vybral sis ‚Morat‘, ale nakonec možná dokonalý hráč nejsi; možná ses měl pojmenovat ‚Shequi‘, gambler.“

„Abych se přiznal,“ pronesl Gurgeh zvolna, sotva hlasitěji, než jak praskala polena v krbu, „vlastně se partie s tou holkou trochu bojím.“ Vrhl na dron letmý pohled. „Vážně. Je totiž pravda, že rád vyhrávám, a přece jenom mám něco, co nejde okopírovat, co nikdo jiný mít nemůže; jsem Gurgeh, jsem jeden z nejlepších.“ Znovu ke stroji rychle vzhlédl, jako by se styděl. „Ale čas od času mě stejně přepadne strach z prohry; říkám si, že mi to všechno sebere nějaká mladá krev – z těch trnu nejvíc, z elévů, co zkrátka budou mít větší talent. Bojím se. Čím jsem lepší, tím hůř pro mě, protože tím víc můžu ztratit.“

„Jsi chodící anachronismus,“ obvinil ho Chamlis. „Jde o hru samotnou. Tak se to přece všeobecně bere. Hlavně se pobavit, a na vítězství nezáleží. Kdo se raduje z porážky druhého, kdo musí svoje sebevědomí sytit takhle, jen ukazuje, jak je neúplná a slabá osobnost.“

Gurgeh pomalu přikývl. „Říká se to. Všichni ostatní tomu věří.“

„Ale ty ne?“

„Mně…“ Zdálo se, že Gurgeh nenachází ten správný výraz. „Mně vítězství přináší… blaho. Je to lepší než láska, lepší než sex, lepší, než když si cokoli najedu; je to jediná chvíle, kdy si připadám…“ – se sevřenými ústy zakroutil hlavou – „… opravdový. Kdy jsem sám sebou. Jindy… Jindy se cítím trochu jako ten malý dron, co ho nechtěli u Zvláštních okolností, Mawhrin-Skel; jako by mi někdo upíral nějaké… nezadatelné právo.“

„Aha, tak proto pro něj máš slabost?“ zeptal se Chamlis chladně, s odpovídající aurou. „Říkal jsem si, čím tě ten nesnesitelný stroj tak zaujal.“

„Zahořklostí,“ opřel se Gurgeh znovu. „Tou mě zaujal. Přinejmenším je to nějaké zpestření.“ Vstal, přistoupil ke krbu, šťouchl do polen ocelovým pohrabáčem a pak vzal těžké kleště a nemotorně jimi do plamenů přiložil další kus dřeva.

„Tahle doba nepřeje hrdinům,“ postěžoval si Chamlisovi s pohledem upřeným do plamenů. „Jednotlivec je dneska přežitek. Proto si všichni žijeme tak pohodlně. Nesejde na nás, a tak jsme v bezpečí. Sám o sobě už nikdo nemůže nic doopravdy ovlivnit.“

„V Kontaktu s jednotlivci pracují,“ připomněl mu dron. „Posílají je do mladších společností, nechávají je dramaticky a zásadně ovlivnit osudy celých metacivilizací. Obvykle se tam dostanou ‚žoldáci‘, a ne občané Kultury, ale jsou to lidé, konkrétní osoby.“

„Vyberou je a využijí. Jako figurky. To se nepočítá,“ namítl Gurgeh netrpělivě. Odstoupil od vysokého krbu a vrátil se na gauč. „Kromě toho k nim nepatřím.“

„Tak se nech uskladnit, dokud čas hrdinů zase nepřijde.“

„Hm,“ zamručel Gurgeh a znovu se posadil. „Co když nepřijde nikdy? A stejně by to zavánělo švindlováním.“

Dron Chamlis Amalk-ney naslouchal dešti a ohni. „Jestli stojíš o zpestření,“ řekl rozvážně, „můžeš oslovit Kontakt, o ZO nemluvě.“

„Ke Kontaktu se hlásit rozhodně nehodlám,“ odpověděl Gurgeh. „Mačkat se někde na VKJ s bandou dobroserů, co nažhaveně hledají primitivy, které by mohli proškolit, to není zrovna moje představa zábavy ani seberealizace.“

„Tak jsem to nemyslel. Mířil jsem k tomu, že má Kontakt nejvíc informací a nejlepší Mozky. Mohly by přijít s něja-
kým nápadem. Kdykoli jsem s nimi měl co do činění, dokázaly si se vším poradit. Ale pozor, ber je až jako krajní možnost.“

„Jak to?“

„Jsou totiž prohnané. Zákeřné. V gamblerství by si s tebou mohly podat ruce; a navykly si vyhrávat.“

Gurgeh si zamyšleně uhladil tmavé vousy. „Stejně nevím, jak bych na to vlastně šel.“

„Nesmysl,“ odbyl ho Chamlis. „Nemluvě o tom, že mám konexe. Můžu –“

Bouchly dveře. „Tam je kosa jak v prdeli!“ Do místnosti se přiřítila rozklepaná Yay. Ruce měla křečovitě založené na hrudi a krátké kalhoty z tenké látky se jí lepily ke stehnům. Třásla se po celém těle. Gurgeh vstal z gauče.

„Pojď sem k ohni,“ vyzval ji Chamlis. Yay zůstala stát u okna a kapala z ní voda. „Neflákej se,“ pokáral dron Gurgeha. „Dones ručník.“

Gurgeh věnoval stroji odměřený pohled a vyšel z místnosti.

Zatímco byl pryč, přesvědčil Chamlis dívku, aby si klekla k okni. Jedním zakřiveným polem jí přidržoval zátylek, aby se od tepla plamenů neodvracela, a dalším polem ji česal. Kapičky vody z jejích zmáčených kudrn se sykotem dopadaly na horké kameny před krbem.

Dron vzal Gurgehovi ručník a osušil jím dívce kůži. Gurgeh se díval. V jednu chvíli pohled odvrátil, zakroutil hlavou a znovu se s povzdechem posadil na gauč.

„Máš špinavé nohy,“ upozornil Yay.

„Ale zaběhala jsem si výborně,“ zasmála se zpod ručníku.

Neobešlo se to bez všemožného funění, výskání a zimomřivého „brr“, ale nakonec byla suchá. Nechala si ručník obtočený kolem těla, usadila se na gauč a přitáhla si nohy k tělu. „Umírám hlady,“ oznámila zničehonic. „Můžu si udělat něco k –?“

„Nech to na mně,“ nabídl se Gurgeh. Odešel dveřmi v rohu, načež se ještě rychle vrátil a přes židli, na které už předtím nechala vestu, přehodil dívčiny kožené kalhoty.

„O čem jste si povídali?“ zeptala se Yay Chamlise.

„O tom, jak je Gurgeh nespokojený.“

„Bylo to k něčemu dobré?“

„Nevím,“ přiznal dron.

Yay na sebe rychle hodila oblečení. Chvíli seděla u ohně a dívala se do něj; venku se smrákalo a v místnosti se rozsvěcela světla.

Gurgeh donesl tác naložený sladkostmi a pitím.

Když Yay a Gurgeh dojedli, všichni tři si zahráli složitou karetní hru, takovou, jaké Gurgeha bavily nejvíc; bylo při ní nutné blufovat a mít špetku štěstí. Uprostřed partie dorazili Yayini a Gurgehovi kamarádi – svůj letoun posadili na trávník, na kterém by je Gurgeh raději přistávat neviděl. Vtrhli dovnitř, rozjaření a rozesmátí. Chamlis se stáhl do kouta u okna.

Gurgeh se jako správný hostitel staral, aby bylo co jíst a pít. Vzal čerstvou skleničku a donesl ji Yay, která s jednou postávající skupinkou naslouchala dvojici debatující o vzdělávání.

„Půjdeš pak s nimi, Yay?“ Opřel se zády o zeď s tapisérií a trochu ztišil hlas, aby se dívka musela odvrátit od diskuse a podívat se na něj.

„Možná,“ protáhla s s tváří rozzářenou světlem plamenů. „Že ty mě zas chceš poprosit, ať tu zůstanu?“ Sklopila pohled ke sklenici a zakroužila s ní.

„Nevím,“ zakroutil Gurgeh hlavou a vzhlédl ke stropu. „Spíš ne. Opakovat tytéž tahy a protitahy mě nudí.“

Yay se usmála. „Nikdy nevíš. Jednoho dne se třeba rozmyslím. A neužírej se, Gurgehu. Je to skoro pocta.“

„Být taková výjimka, myslíš?“

„Hmm.“ Napila se.

„Nerozumím ti.“

„Protože tě odmítám?“

„Protože jinak neodmítáš nikoho.“

„Ne tak systematicky,“ přikývla a zamračila se do sklenky.

„Takže… Proč ne?“ Bylo to venku. Konečně se zeptal.

Yay stiskla rty. „Protože ty,“ podívala se na něj, „tomu přikládáš význam.“

„Chápu,“ přikývl, sklopil oči a promnul si vousy. „Měl jsem předstírat netečnost.“ Pohlédl přímo na ni. „Yay, Yay.“

„Mám pocit, že si mě chceš… podmanit,“ řekla. „Jako území, jako soupeře. Chceš, abych byla tvoje, chceš mě… vlastnit.“ Náhle to vypadalo, že je s rozumem v koncích. „Máš v sobě něco hrozně…, nevím, primitivního, Gurgehu. Nikdy jsi nezměnil pohlaví, že ne?“ Gurgeh zakroutil hlavou. „Ani nespal s mužem?“ Stejná odpověď. „Myslela jsem si to. Jsi zvláštní, Gurgehu.“ Obrátila do sebe sklenici.

„Protože mě nepřitahují chlapi?“

„Jo! Sám jsi chlap!“ zasmála se.

„Mám snad přitahovat sám sebe?“

Yay na něj chvíli zkoumavě hleděla a na tváři jí hrál úsměv. Potom se zasmála a sklopila hlavu. „Fyzicky určitě ne.“ Zakřenila se a podala mu prázdnou sklenici. Gurgeh jí dolil; Yay se vrátila mezi ostatní.

Nechal ji debatovat o roli, kterou by ve vzdělávacím systému Kultury měla hrát geologie, a vyrazil si popovídat s Ren Myglan, mladou ženou, o které předem doufal, že ten den večer dorazí.

Někdo z návštěvníků měl s sebou protointeligentního domácího mazlíčka, styglijského sčítače, který cupital po místnosti, počítal si pod vousy a dech mu lehce páchl rybinou. Štíhlému, do pasu vysokému zvířeti se třema nohama a plavou srstí chyběl jakýkoli náznak hlavy, ale zato mělo spoustu významných vyboulenin. Začalo počítat přítomné; v místnosti jich bylo dvacet tři. Potom přepočítalo nábytek a následně se zaměřilo na nohy. Dobloumalo ke Gurgehovi a Ren Myglan. Gurgeh k němu shlédl a uviděl, jak mu okukuje pantofle a neurčitě, vrávoravě po nich hrabe packou. Šťouchl do něj palcem. „Řekněme šest,“ zamumlal sčítač a odporoučel se.

Gurgeh pokračoval v rozhovoru s mladou návštěvnicí.

Stáli blízko u sebe, povídali si, Gurgeh čas od času přistoupil ještě blíž a po pár minutách už Ren Myglan šeptal do ucha. Několikrát ji náznakem objal a přes hedvábnou látku šatů jí přejel prsty po páteři.

„Říkala jsem, že půjdu s ostatními,“ upozornila ho tiše a se sklopenýma očima se kousla do rtu. Zároveň sáhla za sebe a chytila ho za ruku, kterou ji zrovna masíroval v kříži.

„Na nějakou nudnou kapelu, nějakého zpěváka, co se tam bude nakrucovat před kdekým?“ popíchl ji jemně a s úsměvem ruku odtáhl. „Zasloužíš, aby se ti někdo věnoval důvěrněji, Ren.“

Tiše se zasmála a šťouchla do něj.

Po chvíli z místnosti odešla a nevracela se.

Gurgeh se přesunul k Yay, která s divokou gestikulací vynášela přednosti života na létajících magnetických ostrovech, a pak si všiml, jak Chamlis v rohu usilovně ignoruje třínohého mazlíčka, který na něj zdola upírá zrak a snaží se podrbat na jedné vyboulenině, aniž by při tom přepadl. Gurgeh zvíře zahnal a chvíli si s Chamlisem povídal.

Nakonec hosté vzali láhve, jako kořist přibrali pár táců sladkostí a odešli. Letoun se zasyčením zmizel do tmy.

Gurgeh, Yay a Chamlis dohráli karty; Gurgeh zvítězil.

„Tak já už musím,“ vstala Yay a protáhla se. „Chamlisi?“

„Taky jsem na odchodu. Můžeme jet spolu.“

Gurgeh je doprovodil k domovnímu výtahu. Yay si zapnula knoflíky u kabátu. Chamlis se obrátil na Gurgeha.

„Mám se zmínit Kontaktu?“

Gurgeh, který se doteď nepřítomně díval na schody vedoucí nahoru k hlavní budově, na dron nechápavě pohlédl, stejně jako Yay. „Aha, vidíš!“ usmál se pak a pokrčil rameny. „Proč ne? Zjisti, jestli by pro obyčejného smrtelníka něco nenašli. Mám snad co ztratit?“ zasmál se.

„Líbí se mi, když jsi šťastný,“ vtiskla mu Yay lehký polibek. Nastoupila do výtahu; Chamlis ji následoval. Než se zavřely dveře, ještě na Gurgeha mrkla. „Pozdravuj Ren,“ usmála se široce.

Gurgeh se na zavřené dveře chvíli díval a pak zakroutil hlavou a pousmál se. Vrátil se do obýváku; dům už místnost poklízel několika periferními drony a všechno se zdálo být zpět na pravoplatném místě. Přistoupil k hrací desce na nasazení, rozložené mezi dvěma tmavými gauči, posunul jednu figurku, protože na svém výchozím šestiúhelníku nestála přesně uprostřed, a zaletěl pohledem ke gauči, na který se Yay posadila po návratu zvenčí. Na tmavé látce se vytrácela tmavá mokrá skvrna. Váhavě se po ní natáhl, dotkl se jí, přičichl k prstům a sám sobě se vysmál. Vzal si deštník, zašel posoudit škody napáchané letounem na trávníku a pak se vrátil dovnitř. Světlo v zavalité hlavní věži prozrazovalo, že na něj Ren čeká.

Výtah sjel dvě stě metrů skrz horu a dál klesal skalním podložím. Zpomalil, přetočil se v rotační komoře, rozvážně překonal metrovou vrstvu ultrahustého základového materiálu a pak pod Deskou zastavil na dopravním terminálu, kde čekalo několik vozů podzemky a z obrazovek ostře zářily sluneční paprsky dopadající na vnější vrstvu Desky. Yay a Chamlis do jedné kabinky nastoupili a řekli, kam chtějí zavézt. Pootočila se, odbrzdila, a ještě než se vůbec posadili, už nabírala rychlost.

„Kontakt?“ zeptala se Yay Chamlise. Podlaha kabinky stínila slunce a za bočními obrazovkami zářily hvězdy. Kolem se míhaly shluky nepostradatelných, ovšem povětšinou také neidentifikovatelných a záhadných zařízení, jaká visela pod každou Deskou. „Zdálo se mi to, nebo o tomhle lidumilném bubákovi vážně padla zmínka?“

„Navrhl jsem Gurgehovi, ať Kontakt kontaktuje,“ přisvědčil Chamlis a přeletěl k jedné obrazovce. Nepřestala promítat záběr zvenčí, ale uvolnila se, povyjela po stěně kabinky a na původním místě zanechala deseticentimetrovou prohlubeň. Místo projekce, která se jako okno jen tvářila, se tak odkrylo opravdové okno, tlustá tabulka průhledného křišťálu oddělující pasažéry od tvrdého vakua a zbytku vesmíru. Chamlis se zahleděl na hvězdy. „Říkal jsem si, že třeba na něco přijdou; že by ho mohli něčím zaměstnat.“

„Měla jsem za to, že si s Kontaktem nechceš zadat.“

„Obvykle ne, ale znám tam pár Mozků; pořád mám jisté konexe… Snad na ně bude spoleh. Věřím tomu.“

„Já ti nevím,“ pokrčila Yay rameny. „Všichni to bereme nějak smrtelně vážně. Gurgeh se vzpamatuje. Má kamarády. Dokud má kolem sebe partu, nic tak hrozného se mu nestane.“

Chamlis Amalk-ney jenom zamručel. Kabinka zastavila u tubusu výtahu, který stejně jako několik dalších ústil nahoře ve vesnici, kde dron bydlel. „Uvidíme se v Tronze, Yay?“

„Neuvidíme, mám ten večer stavební poradu. A jak jsme onehdá byli střílet, padl mi do oka jeden mladíček… Navlékla jsem to tak, abych ho tam mohla odchytit,“ vysvětlila Yay s širokým úsměvem.

„Chápu,“ odpověděl dron. „Zase se v tobě probouzí šelma. Tak si ten odchyt užij.“

„Pokusím se,“ ujistila ho se smíchem. Popřáli si dobrou noc, Chamlis vystoupil z kabiny přechodovou komorou – jeho prastarý povrch s miniaturními známkami opotřebení náhle zaplál v ostré sluneční záři zdola – a rovnou si to namířil šachtou nahoru, na výtah nečekal. Yay nad tím stařeckým dětinstvím zakroutila hlavou a kabinka se znovu dala do pohybu.

Zpola přikrytá Ren dál nerušeně spala. Její černé vlasy halily horní část postele. Gurgeh usedl k příležitostně využívanému psacímu stolu poblíž oken na balkón a zahleděl se do noci. Přestalo pršet a oblačnost prořídla a roztrhala se; světlo hvězd a čtyř Desek na druhé, vyvažující straně orbitálu – vzdálené tři milióny kilometrů a obrácené vnitřní stranou ke slunci – dodalo táhnoucím mrakům stříbrný lesk a zatřpytilo se ve tmavých vodách fjordu.

Zapnul interaktivní stolní desku, několikrát stiskl její kalibrovaný okraj, a když našel relevantní publikace, chvíli si četl. Články o teorii her od dalších respektovaných hráčů, kritiky jejich partií, rozbory nových her, upozornění na slibné začátečníky.

Později otevřel okna a vyšel na půlkruhový balkón, kde se chladná noc dotkla jeho nahoty, až jím projel třas. Měl s sebou kapesní terminál a chvíli zimě vzdoroval – diktoval nový článek o starých hrách, přednášel temným stromům a tichému fjordu.

Když se vrátil dovnitř, Ren Myglan pořád spala, oddechovala ale prudce a nepravidelně. Gurgeha to zaujalo. Přistoupil k ní, u postele se přikrčil a soustředěně se díval, jak spící Ren vraští obličej a jak jí v něm pocukává. Dech se jí hrdlem a útlým rozšířeným chřípím prodíral jenom s obtížemi.

Gurgeh se tak hrbil několik minut. Na tváři měl podivný výraz, napůl úšklebek a napůl smutný úsměv. S neurčitým pocitem marnosti – nebo dokonce lítostí – přemítal, jaké noční můry se asi mladé ženě zdají, že se tak třese, kňučí a ztěžka oddechuje.

—————

Další dva dny se obešly bez významnějších událostí. Z větší části je strávil četbou článků od dalších hráčů a teoretiků a sám dokončil článek, na kterém začal pracovat tu noc, kdy u něj přespala Ren. Odešla pak uprostřed snídaně, pohádali se; on při snídani rád pracoval, ona si chtěla povídat. Třeba je jenom podrážděná, protože špatně spala, říkal si.

Dohnal část korespondence. Sešly se mu především různé žádosti: zda by se nevydal na návštěvu jiného světa, nezúčastnil se velkého turnaje, nenapsal článek, neokomentoval nové partie, nepřijal místo učitele/přednášejícího/profesora v té nebo oné vzdělávací instituci, nenavštívil ten nebo onen VPS, neujal se toho nebo onoho zázračného dítěte… Seznam byl dlouhý.

Všechny žádosti zamítl. Znatelně mu to zvedlo náladu.

Jedna VKJ se mu ozvala s tvrzením, že objevila svět, kde se hraje hra vycházející z přesného prostorového uspořádání konkrétních sněhových vloček, takže žádné dvě partie neprobíhají na stejné hrací ploše. Gurgeh o takové hře nikdy neslyšel a nenašel o ní zmínku ani v databázi, kterou pro něj a jemu podobné udržoval Kontakt a která zpravidla obsahovala nejnovější informace. Měl podezření, že je hra smyšlená – VKJ byly proslulé svým taškářstvím –, ale sepsal uvážlivou a věcnou, byť poněkud ironickou odpověď. Vtip, pokud tedy o vtip opravdu šlo, se mu totiž líbil.

Zadíval se na kluzáky závodící nad horami a skalisky na protější straně fjordu.

Zapnul domácí holografickou obrazovku a pustil si jeden zábavný pořad, o kterém se poslední dobou mluvilo. Odehrával se na planetě obývané inteligentními ledovci a jejich dětmi – ledovými krami. Gurgeh čekal, že ho ten nesmysl rozčílí, ale nakonec se docela pobavil. Načrtl hru založenou na tom, jak by ledovce mohly dobývat nerosty, ničit hory, přehrazovat řeky, tvořit nové krajiny a uzavírat zálivy, kdyby měly možnost si samy vybírat, který jejich kus roztaje nebo znovu zmrzne. Rozptýlení to bylo obstojné, ale nic originálního hra nepřinášela. Zhruba po hodině ji opustil.

Nazítří strávil valnou část dne ve sklepním bazénu; když plaval znak, rovnou zároveň diktoval. Kapesní terminál se mu vznášel těsně nad hlavou a provázel ho z jedné strany bazénu na druhou.

Pozdě odpoledne se z lesa vynořily dvě jezdkyně, matka s malou dcerou, a na Ikrohu si dopřály přestávku. Všechno nasvědčovalo tomu, že o Gurgehovi ani jedna nikdy neslyšela; projížděly jen náhodou. Pozval je na skleničku a připravil jim pozdní oběd; vysoká, zhluboka oddechující zvířata, na kterých přijely, uvázaly ve stínu po straně domu a nechaly drony, aby jim daly pít. Gurgeh ženě poradil nejmalebnější cestu a dceři věnoval figurku z vysoce ornamentální sady na bataos, které se obdivovala.

Navečeřel se na terase, odklopená obrazovka terminálu mu při tom promítala stránky prastarého barbarského pojednání o hrách. Kniha byla tisíc let stará už před dvěma tisíci lety, v době, kdy se s danou civilizací spojil Kontakt, a nutně nešla zas tak do hloubky, ale Gurgeha nepřestávalo fascinovat, kolik toho hry prozrazují o étosu, filozofii, samotné duši každé civilizace. Barbarské společnosti ho navíc zajímaly odjakživa, ještě déle než jejich hry.

Pojednání bylo zajímavé. Zadíval se na západ slunce, aby nechal odpočinout oči, a v houstnoucím šeru se ke čtení vrátil. Domovní drony mu na vyžádání nosily pití, teplejší kabát, malé občerstvení. Požádal dům, ať odmítá všechny příchozí hovory.

Světla na terase postupně zesilovala. Nad Gurgehovou hlavou bíle zářila protější strana Chiarku, všechno bylo tím světlem postříbřené. Na bezmračné obloze blikaly hvězdy. Četl dál.

Terminál pípl. Gurgeh přísně pohlédl do oka kamery v rohu obrazovky. „Ikrohu,“ oslovil dům, „jsi snad nahluchlý?“

„Omluvte prosím převzetí vašeho systému,“ ozval se z obrazovky poněkud škrobený a Gurgehovi neznámý hlas. Dvakrát omluvně nezněl. „Hovořím s Chiark-Gevantsou Jernau Moratem Gurgehem dam Hasseasem?“

Gurgeh provrtal oko obrazovky podezíravým pohledem. Své plné jméno neslyšel roky. „Ano.“

„Jmenuji se Loaš Armasko-Iap Wu-Handrahen Chato Koum.“

Gurgeh pozvedl jedno obočí. „To se mi bude dobře pamatovat.“

„Dovolíte, abych vás vyrušil?“

„Už se stalo. Co potřebujete?“

„Promluvit s vámi. Navzdory mému vpádu do vašeho systému nejde o nic naléhavého, dnes večer se mi ale naskýtá jediná příležitost popovídat si s vámi přímo. Dostavil jsem se na žádost Dastaveba Chamlise Amalk-neye Ep-Handry Thedreskreho Ostlehurpa, zastupuji Kontaktní sekci. Přijmete mě osobně?“

„Ale jen pokud si odpustíte ta plná jména,“ odpověděl Gurgeh.

„Hned jsem tam.“

Gurgeh prudce sklopil obrazovku, poklepal terminálem ve tvaru pera na okraj dřevěného stolu a přes temný fjord pohlédl na tlumená světla těch několika domů na protějším břehu.

Oblohou se rozlehlo burácení, a když vzhlédl, uviděl, že protější strana orbitálu nasvěcuje kondenzační stopu, která pod ostrým úhlem míří ke svahu nad Ikrohem. Nad zalesněnou strání zazněl tlumený třesk, následovaný něčím jako náhlým zašuměním větru, a pak zpoza rohu přisvištěl malý dron s jasně modrým a žlutě pruhovaným polem.

Ubral rychlost a zamířil ke Gurgehovi. Velký byl asi jako Mawhrin-Skel; Gurgeh si pomyslel, že by se pohodlně vešel na obdélníkový talíř na stole. Šedomodrý plášť stroje nicméně působil o něco složitějším a členitějším dojmem než Mawhrin-Skelův.

„Dobrý večer,“ pozdravil Gurgeh, když malý dron přeletěl zeď terasy.

Návštěvník dosedl na stůl, vedle talíře. „Dobrý večer, Morate Gurgehu.“

„Takže z Kontaktu?“ Gurgeh zastrčil terminál do kapsy hábitu. „To šlo rychle, s Chamlisem jsem se bavil teprve předevčírem večer.“

„Zrovna jsem se nacházel v téhle zóně,“ vysvětlil pečlivě artikulující stroj. „Na palubě (D)ROJ Fanatik jsem se přesouval z VKJ Pružná morálka na VPS Nemilý rozpor v důkazech. Měl jsem to ze všech agentů Kontaktu nejblíž, takže se přímo nabízelo, abych se návštěvy u vás ujal. Jak jsem ale už předeslal, nemůžu se tu zdržet dlouho.“

„Věčná škoda,“ utrousil Gurgeh.

„Taky si říkám. Váš orbitál je okouzlující. Třeba jindy.“

„Doufám, že svou zajížďku nevyhodnotíte jako úplně zbytečnou, Loaši… Osobní pohovor s agentem Kontaktu jsem opravdu nečekal. Mého přítele Chamlise jenom napadlo, že by Kontakt mohl…, nevím, asi mít v rukávu něco zajímavého, o čem hned tak někdo neví. Nic jsem si od toho nesliboval, nanejvýš informace. Můžu se zeptat na důvod vaší návštěvy?“ Oběma lokty se opřel o stůl a nad stroj se naklonil. Na talíři přímo vedle dronu zbýval poslední sendvič. Vzal si ho, zakousl se do něj a s pohledem upřeným na dron přežvykoval.

„Ovšem. Mám posoudit, jak otevřeně byste se stavěl k případným nabídkám. Je možné, že by pro vás Kontakt měl něco zajímavého.“

„Nějakou hru?“

„Jak jsem vyrozuměl, s určitou hrou to souvisí.“

„Kvůli tomu si se mnou ještě nemusíte pohrávat i při tomhle rozhovoru,“ vytkl hostovi Gurgeh a nad talířkem si z rukou oklepal drobky. Přesně jak doufal, pár jich zaletělo až k dronu, ale jeho pole se s nimi vypořádala a elegantně všechny odmrštila zpátky do středu talíře.

„Vím jenom tolik, že by Kontakt mohl mít něco, co by vás zaujalo. Vyrozuměl jsem, že to souvisí s jistou hrou. Mám za úkol zjistit, jestli byste se byl ochoten vydat na cesty. Tím pádem předpokládám, že by se v oné hře, pokud tedy o hru opravdu jde, soupeřilo jinde než na Chiarku.“

„Na cesty?“ Gurgeh se odtáhl. „Kam? Jak daleko? Na jak dlouho?“

„To přesně nevím.“

„Tak odhadem.“

„Nerad bych spekuloval. Na jak dlouho byste se byl ochoten vzdálit z domova?“

Gurgeh se zamračil. Nejdelší cestu mimo Chiark absolvoval při jedné poznávací plavbě před třiceti lety. Žádný velký zážitek si z ní neodnesl. Dálky ho vlastně ani moc nelákaly, vyrazil hlavně proto, že se to od něj v jeho věku čekalo. Navštívili sice velkolepé sluneční soustavy, ale ty si šlo stejně dobře prohlédnout na holografické obrazovce a Gurgeh dodnes nechápal, co lidé z osobní návštěvy toho nebo onoho systému vlastně mají. Sbalil se už po roce, přestože cestu původně plánoval jako víceletou.

„Dejme tomu půl roku,“ promnul si plnovous. „Těžko říct, takhle bez podrobností. Ale můžete jim vyřídit tohle; půl roku…, přestože mi uniká smysl. Místní kolorit toho ke hře obvykle tolik nepřidá.“

„Obvykle ne.“ Stroj se na chvíli odmlčel. „Jak jsem pochopil, dotyčná hra může být nadmíru složitá. Nedá se jí naučit přes noc. Patrně byste si na ni musel vyhradit delší dobu.“

„Nemyslím, že bych s ní měl problém,“ zabručel Gurgeh. Na seznámení s novou hrou ještě nikdy nepotřeboval víc než tři dny; za celý život nezapomněl jediné pravidlo, nikdy si žádné nemusel opakovat.

„Dobrá, v tom smyslu tedy podám hlášení,“ zakončil dron náhle. „Sbohem, Morate Gurgehu.“ Vzápětí už nabíral rychlost a mířil k obloze.

Gurgeh se za ním díval s otevřenou pusou. Potlačil nutkání vyskočit. „To je všechno?“ zeptal se.

Drobný stroj zastavil ve výšce několika metrů. „Víc toho říct nesmím. Zeptal jsem se vás, na co jsem se vás zeptat měl. Teď podám hlášení. Napadá vás snad ještě něco, s čím bych vám mohl pomoct?“

„Ano,“ dopálil se Gurgeh. „Nechápu, kam mám letět a proč, nechcete mi o tom třeba povědět trochu víc?“

Stroj jako by ve vzduchu zaváhal. Jeho pole se od příletu nezměnila. „Jernau Gurgehu?“ řekl nakonec.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Gurgeh na stroj hleděl a pak vstal, dal si ruce v bok, naklonil hlavu ke straně a křikl: „Co?“

„… Ani ne,“ vyhrkl dron, načež se okamžitě rozletěl kolmo vzhůru a vypnul světla. Znovu se rozlehlo zaburácení a na obloze se začala prodlužovat kondenzační čára. Nejdřív vypadala jako malinký obláček, protože ji Gurgeh měl přímo nad sebou, pak se několik vteřin pomalu prodlužovala a nakonec zničehonic skončila. Gurgeh zakroutil hlavou.

Vytáhl kapesní terminál. „Ikrohu,“ požádal dům, „spoj se s tím dronem.“ Pohled pořád upíral k obloze.

„S jakým, Jernau? S Chamlisem?“

Gurgeh střelil po terminálu pohledem. „Ne! S tím skrčkem z Kontaktu. S Loašem Armasko-Iapem Wu-Handrahenem Chatem Koumem, slyšíš? S tím, co právě odletěl!“

„Právě odletěl?“ přešel dům do tónu, který nasazoval, když něčemu nerozuměl.

Gurgeha opustily síly. Posadil se. „Nic jsi neviděl a neslyšel? Teď, před malou chvílí?“

„Posledních jedenáct minut bylo ticho, Gurgehu. Od chvíle, kdys mi řekl, že nemám přijímat hovory. Mezitím se ti dvakrát někdo snažil dovolat, ale –“

„Nech to plavat,“ povzdechl si Gurgeh. „Spoj mě s Osou.“

„Tady Mozek Osy, podsekce Makil Stra-bey. Copak ráčíš, Jernau Gurgehu?“

Gurgeh zase hleděl vzhůru k obloze, zčásti proto, že se díval za zmizelým dronem z Kontaktu (tenká kondenzační čára se rozplývala a ztrácela tvar), a zčásti proto, že se lidé při rozhovoru s Osou obvykle obraceli jejím směrem.

Nadpočetné hvězdy si všiml těsně předtím, než se dala do pohybu. Světelný bod se nacházel kousek od místa, kde začínala kondenzační čára po malém dronu, nasvícená protější stranou orbitálu. Zamračil se a téměř vzápětí nato tečka opustila své místo; nejdřív se sunula jen umírněnou rychlostí a pak se rozletěla tak rychle, že oko její pohyb nedokázalo předjímat.

Zmizela. Gurgeh chvíli mlčel a pak se zeptal: „Oso, neodletěla odsud právě loď Kontaktu?“

„Vlastně teprve odlétá, Gurgehu. Je to (Demilitarizovaná) rychlá útočná jednotka –“

„– Fanatik,“ dořekl Gurgeh.

„Ahá! Takže tu byli za tebou? Mysleli jsme, že nad tím budeme dumat měsíce. Hráč Gurgeh právě zažil soukromé slyšení! To jsou vnitřní záležitosti Kontaktu; nám se o nich nic neřekne, i když jsme samozřejmě bez sebe zvědavostí. Fíha. Jestli ti můžeme zalichotit, tak teď jsi se fakt vyznamenal, Jernau. Ta loď zadupla brzdy v rychlosti aspoň čtyřicet tisíc céček a zaletěla si o dvacet let…, nejspíš čistě proto, aby si s tebou mohli pokecat. Muselo je to stát šílenou spoustu energie…, zvlášť když teď zase frčí pryč úplně stejným tempem. Mrkej, jak si to ta kocábka metelí…, aha, pardon, ty nemůžeš. Tak nám věř, že nestačíme zírat. Byl bys od té dobroty a prozradil skromné podsekci Osy, o co šlo?“

„Je nějaká šance se s tou lodí spojit?“ dělal Gurgeh, že otázku přeslechl.

„Když to takhle rozpálila? Když nám, řadovému civilnímu stroji, takříkajíc ukázala záda?“ Vypadalo to, že je Mozek Osy pobavený. „No dobře… za pokus nic nedáme.“

„Chci mluvit s dronem, který je na palubě. Loaš Armasko-Iap Wu-Handrahen Chato Koum.“

„To je fór? Do čeho ses to namočil, Gurgehu? Handrahen? Chato? Tohle je v ZO špionážní nomenklatura pro techniku nejvyšší úrovně. Ty se teda montuješ do věcí… Sakra práce… Zkusíme to… Okamžik.“

Gurgeh několik vteřin mlčky čekal.

„Nic,“ ozvalo se z terminálu. „Gurgehu, mluví s tebou Celek Osy; nejen podsekce; moje kompletní já. Loď potvrzuje příjem, ale tvrdí, že na palubě nemá nic, co by se dronovi toho jména podobalo.“

Gurgeh se v křesle bezvládně rozvalil. Měl ztuhlý krk. Odtrhl pohled od hvězd a sklopil ho ke stolu. „Nepovídej,“ utrousil.

„Mám to zkusit podruhé?“

„Myslíš, že to něčemu pomůže?“

„Ne.“

„Tak to nezkoušej.“

„Gurgehu. Nechce se mi to líbit. Co se děje?“

„Kéž,“ řekl Gurgeh, „bych věděl.“ Znovu vhlédl ke hvězdám. Přízračná kondenzační čára po dronu se mezitím skoro vytratila. „Spoj mě laskavě s Chamlisem Amalk-neyem.“

„Máš ho na lince. Jernau…?“

„Copak, Oso?“

„Dávej si pozor.“

„Díky za radu. Vážně dík.“

„Určitě jsi ho rozčílil,“ pronesl Chamlisův hlas z terminálu.

„Nedivil bych se,“ odpověděl Gurgeh. „Ale co na to celé říkáš?“

„Že si tě chtěli proklepnout v souvislosti s nějakým úkolem.“

„Myslíš?“

„Myslím. Jenomže jsi je odmítl.“

„Odmítl?“

„Ano, a buď jedině rád.“

„Jak to myslíš? S tím nápadem jsi přece přišel ty.“

„Už od nich máš pokoj, jasné? Je konec. Jak to tak vypadá, moje žádost se nečekaně rychle donesla dál, než bych myslel. Něco se dalo do pohybu. Jenomže jsi je odradil. Ztratili zájem.“

„Hmm. Asi máš pravdu.“

„Gurgehu… Mrzí mě to.“

„Nic se nestalo,“ ujistil Gurgeh starý dron. Vzhlédl ke hvězdám. „Oso?“

„No tak jsme zvědaví, a co jako? Kdyby to bylo čistě osobní, tak vám necháme soukromí do posledního slůvka, to nám věřte. Z denního výpisu komunikací by se pak stejně dalo poznat, že jsme poslouchali.“

„S tím si nedělejte těžkou hlavu.“ Gurgeh se usmál – při zjištění, že je Mozek orbitálu špehoval, se mu podivně ulevilo. „Jenom mi řekněte, jak daleko ta ROJ je.“

„Ve chvíli, kdy jsi řekl je, byla na cestě minutu a čtyřicet devět vteřin. Vzdálenost činila jeden světelný měsíc, ROJ už tedy překonala hranice soustavy. A také naší jurisdikce, jak milerádi dodáváme. Hasí si to zhruba k jádru galaxie, mírně po směru rotace. Míří k VPS Nemilý rozpor v důkazech, samozřejmě pokud předpokládáme, že ani jedna z těch dvou lodí nechce nikoho oklamat.“

„Díky, Oso. Dobrou noc.“

„Nápodobně. A tentokrát už budete opravdu sami, slibujeme.“

„Díky, Oso. Chamlisi?“

„Možná jsi právě zahodil životní šanci, Gurgehu… Ale spíš sis tak tak zachránil kůži. Promiň, že jsem ti Kontakt navrhl. Určitě jim nešlo o žádnou maličkost, na to sem vpadli moc zhurta.“

„Nedělej si zbytečně starosti, Chamlisi,“ doporučil starému dronu Gurgeh. Znovu vzhlédl ke hvězdám, pohodlně se opřel a dal si nohy na stůl. „Poradil jsem si. Zvládli jsme to. Dorazíš zítra taky do Tronze?“

„Možná. Nevím. Promyslím si to. Jestli se tam neuvidíme, tak hodně štěstí – myslím proti tomu zázračnému dítěti, co s ním budeš hrát trefu.“

Gurgeh se v šeru široce, posmutněle usmál. „Díky. Dobrou noc, Chamlisi.“

„Dobrou noc, Gurgehu.“

—————

Vlak se vynořil z tunelu na jasné sluneční světlo. V náklonu vykroužil zbytek zatáčky a najel na štíhlý most. Gurgeh se naklonil přes zábradlí a půl kilometru pod sebou spatřil svěží zelené pastviny a zářivě se vinoucí řeku v údolí. Přes úzké luhy se táhly stíny hor, po samotných zalesněných svazích byly zas jako pihy rozeseté stíny mraků. Gurgehovi při jízdě vlály vlasy, zhluboka vdechoval sladký a vonný horský vzduch a čekal na soupeřův návrat. V dálce nad údolím kroužili ptáci, téměř ve výšce mostu. Jejich křik se nesl nehybným vzduchem a sotva slyšitelně se mísil do svištění vlaku.

V Tronze Gurgeha čekali až večer. Obvykle by si počkal a jel podzemkou, jenomže ráno ho to z Ikrohu táhlo pryč. Obul vysoké boty, oblékl kalhoty konzervativního střihu a krátký otevřený kabátec, dal se po cestách do kopců a z vrcholu hory pak sestoupil na její protilehlé úpatí.

Tam se posadil ke staré železniční trati, najel si mírný stimulant a bavil se tím, že po magnetickém poli kolejí házel kusy magnetitu a sledoval, jak se odrážejí. Myslel na Yayiny létající ostrovy.

Myslel i na včerejší večer a tajuplnou návštěvu drona z Kontaktu, ale kdovíproč si ji nevybavoval jasně; jako by se mu jenom zdála. Vyžádal si pak od Ikrohu výpis komunikací a všech systémů: co se domu týkalo, žádná návštěva neproběhla; Gurgehův rozhovor s Osou Chiarku však byl zalogovaný včetně přesného času a jeho průběh mohly dosvědčit další podsekce, krátkou část dokonce Osa jako celek. Opravdu se to stalo.

Když se na kolejích vynořil prastarý vlak, mávnutím ho zastavil a hned při nástupu do vagónu neunikl pozornosti pána ve středním věku, který se představil jako Dreltram a také měl namířeno do Tronze. Porážky z rukou velikána Jernau Gurgeha by si považoval víc než vítězství nad kýmkoli jiným; svolil by mistr ke hře? Gurgeh byl na podobné lichotky dobře zvyklý (obvykle zakrývaly nerealistickou, avšak poněkud dravčí ctižádost), ale přesto navrhl, že se můžou utkat v držbě, jejíž pravidla měla dostatek styčných bodů s trefou, takže mohl partii brát jako rozcvičku.

Herní sadu našli v jednom vlakovém baru, vzali si ji na střešní terasu a posadili se do závětří, aby jim neuletěly karty. Dalo se předpokládat, že na partii mají dostatek času; vlakem to do Tronze trvalo skoro celý den, zatímco vůz podzemky mohl cestu zkrátit na deset minut.

Za mostem vjel vlak do hluboké úzké rokle, jeho svist se od holých skal po obou stranách odrážel strašidelnou ozvěnou. Gurgeh hleděl na hrací desku. Hrál s čistou hlavou, bez jakékoli pomoci žláz, zatímco protivník si na jeho doporučení najel vysoce účinnou směs. Kromě toho dal Gurgeh panu Dreltramovi náskok sedmi kamenů, maximum, které pravidla povolovala. Spolucestující nehrál špatně a na začátku, když mu počet kamenů dával největší výhodu, Gurgeha málem srazil na kolena, Gurgeh však dobře bránil a Dreltramovy vyhlídky na vítězství byly nejspíš ty tam, přestože mu stále mohlo zbývat několik min na nepříjemných místech.

Při myšlence na taková nemilá překvapení Gurgehovi došlo, že nezkontroloval pozici vlastní skryté figury. Byl to další, neoficiální způsob, jak se postarat, aby hra byla vyrovnanější. Držba se hraje na mřížce o čtyřiceti polích a každý hráč disponuje jednou hlavní a dvěma vedlejšími skupinami figur. Až tři další figury lze skrýt na průsečících, které jsou na začátku partie neobsazené. Příslušné pozice se nastaví – a zaaretují – na třech kruhových kartách, tenkých keramických terčících, které hráč otočí, až když si přeje figury uvést do hry. Pan Dreltram už své tři skryté figury odhalil (jedna se k jeho velké smůle nacházela na průsečíku, který Gurgeh v duchu fair play osel všemi devíti minami, které měl k dispozici).

Gurgeh měl terčík se skrytou pozicí jenom jeden, a protože jeho ciferníky zatočil na začátku hry nazdařbůh a položil ho lícem na stůl, aniž se na něj podíval, neměl o pozici své figury o nic lepší představu než pan Dreltram. Její umístění mohlo být proti pravidlům, což by pro Gurgeha dost možná znamenalo porážku, také se ale (s menší pravděpodobností) mohla vynořit na strategicky výhodné pozici na území protivníka. Gurgeh měl podobné hraní naslepo rád, pokud tedy nešlo o významné utkání; jednak protivníkovi poskytoval další – a patrně nezbytnou – výhodu, jednak potom byla celá partie zajímavější a méně předvídatelná; získala trochu šťávy.

Zřejmě už bylo načase umístění figury odhalit; beztak se blížil osmdesátý tah, po kterém to bylo povinné.

Nikde terčík neviděl. Přeletěl pohledem stůl, kde se na sebe karty a použité terčíky jen vršily. Pan Dreltram nebyl nejpořádkumilovnější hráč; jeho karty, terčíky i nevyužité nebo vyhozené figury byly rozházené po většině stolu, včetně těch částí, které měly patřit Gurgehovi. Když před hodinou vjeli do tunelu, závan větru některé lehčí karty málem odfoukl, takže je zatížili pohárky a křišťálovými těžítky; zmatečný dojem tak ještě zesílil, a pan Dreltram k němu navíc přispíval svou mile svéráznou, byť poněkud afektovanou zvyklostí ručně si všechny tahy čmárat do terminálu (tvrdil, že vinou hrací desky s vadnou pamětí kdysi kompletně přišel o záznam jedné z nejlepších partií, které v životě sehrál). Gurgeh si začal broukat pod vousy a zkoušet, jestli se terčík pod něčím neschovává.

V tu chvíli uslyšel ostrý nádech následovaný čímsi, co znělo jako notně rozpačité odkašlání. Přímo za zády. Ohlédl se a uviděl podivně zkoprnělého pana Dreltrama. Soupeř se právě vrátil z toalety, zornice měl rozšířené směsí najetých látek a v závěsu ho doprovázel tác s pitím. Gurgeh svraštil čelo a sledoval, jak si pan Dreltram znovu sedá a nespouští přitom pohled z jeho rukou.

Tác přenesl sklenice na stůl a Gurgeh si teprve v tu chvíli uvědomil, že na kartách, které při hledání terčíku s pozicí své skryté figury nadzvedl a pořád drží, má soupeř vyznačenou pozici svých zbývajících min. Pohlédl na ně – zůstaly rubem nahoru; souřadnice ani nezahlédl – a pochopil, co si pan Dreltram jistě myslí.

Vrátil karty tam, odkud je zvedl. „Promiňte,“ zasmál se. „Hledal jsem svoji skrytou figuru.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hráč.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.