Peter F. Hamilton

Jidáš zbavený pout

Pronásledování

Sága Společenství

PANDOŘINA HVĚZDA

Bariéra

Invaze

JIDÁŠ ZBAVENÝ POUT

Pronásledování

Poslední hlídka

Judas Unchained

Copyright © Peter F. Hamilton, 2005

Czech edition © Martin Královec - Planeta9, 2019

Translation © Petr Kotrle, 2019

ISBN 978-80-88321-08-8 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-88321-11-8 (ePDF)

ISBN 978-80-88321-10-1 (ePUB)

ISBN 978-80-88321-09-5 (mobi)

Vyšlo také v tištěné verzi.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

TŘETÍ ČÁST SÁGY SPOLEČENSTVÍ

Hlavní postavy

Agent Zprostředkovatel ilegálních dodávek pro podsvětí, Illuminatus

Daniel Alster Vrchní výkonný asistent Nigela Sheldona

Alessandra Baronová Moderátorka zpravodajství

Dudley Bose Astronom na Gralmondské univerzitě, oživený

Gore Burnelli Hlava rodu Burnelliových

Justine Burnelliová Společenská celebrita ze Země

Thompson Burnelli Senátor Společenství, podstupuje oživení

Rafael Columbia Viceadmirál, planetární obrana Společenství

Paul Cramley Hacker, Darklake

Elaine Doi Prezidentka Mezihvězdného společenství

Adam Elvin Bývalý politický radikál, zbrojíř Strážců identity

Hoshe Finn Detektiv, Městská policie v Darklake

Toniea Gallová Předsedkyně Asociace rezidentů, Výsostný anděl

McClain Gilbert Kapitán vesmírného loďstva

Crispin Goldreich Senátor, předseda rozpočtového výboru

Bernadette Halgarthová Isabellina matka, agentka Hvězdoplavce

Isabella Halgarthová Agentka Hvězdoplavce

Victor Halgarth Isabellin otec, agent Hvězdoplavce

Výsostný anděl Inteligentní mimozemská kosmická loď

Alic Hogan Komandér-poručík, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Ozzie Fernandez Isaacs Spoluvynálezce technologie červích děr. Spolumajitel Kosmické kompresní přepravy (KKP)

Bradley Johansson Zakladatel klanu Strážců identity

Patricia Kantilová Hlavní asistentka Elaine Doi

Renne Kempasová Poručice, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Natasha Kersleyová Vedoucí projektu Seattle

Anna Kimeová Wilsonova manželka a náčelnice štábu

Wilson Kime Bývalý pilot NASA. Admirál, velitel vesmírného loďstva

John King Poručík, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Edmund Li Důstojník Inspektorátu nákladní dopravy na Vzdálené

Bruce McFoster Bývalý člen klanu Strážců identity, atentátník ve službách Hvězdoplavce

Kazimir McFoster Člen klanu Strážců identity

Samantha McFosterová Členka klanu Strážců identity, technik připravující planetární pomstu

Olwen McOnnaová Členka klanu Strážců identity

Stig McSobel Člen klanu Strážců identity, velitel týmu v Armstrongu

Michelangelo moderátor TSP zpráv

Oscar Monroe Kapitán vesmírného loďstva

Morton Odsouzenec, voják vesmírného loďstva

Kaspar Murdo Hlavní správce Saffronské kliniky

Paula Myo Hlavní vyšetřovatelka, Senátní bezpečnostní služba

Jim Nwan Podporučík, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Matthew Oldfield Podporučík, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Orion Osiřelý mladík ze Silvergalde

Tiger Pansy Herečka z TSP dramat „pro dospělé“

Quatux Raiel žijící na Výsostném andělovi

Ramon DB Senátor za Butu, předseda Afrického klubu

Simon Rand Zakladatel Randtownu na Elánu, vůdce odporu

Mellanie Rescoraiová Unisférová celebrita, agent VI

Gwyneth Russellová Podporučice, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Vic Russell Podporučík, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Bruno Seymore Vědecký důstojník

Campbell Sheldon Přímý pravnuk Nigela s vysokým postavením v rodinné dynastii

Nigel Sheldon Spoluvynálezce technologie červích děr, spolumajitel Kosmické kompresní přepravy (KKP)

Catherine Stewartová (Kočka) Odsouzenec, voják vesmírného loďstva, bionická výzbroj

Tunde Sutton Vědecký důstojník, Druhá šance

Niall Swalt Zaměstnanec cestovní kanceláře Velká trojka

Giselle Swinsolová Projektová manažerka kosmického projektu dynastie Sheldonových

Rob Tannie Odsouzenec, voják vesmírného loďstva, bionická výzbroj

Tarlo Poručík, Zpravodajská služba vesmírného loďstva

Toči Mimozemšťan neznámého původu

Gerard Utreth Zástupce rodiny Brantů, Demokratická republika Nové Německo

Liz Vernonová Biogenetická technička, Markova manželka

Mark Vernon Inženýr

Prolog

Vyšetřování v sobě mělo od samého počátku něco, co poručici Renne Kempasovou znervózňovalo. První malá pochybnost se vynořila z jejího podvědomí v okamžiku, kdy spatřila loftový byt oběti. Byla v podobných loftových bytech už stokrát. Přesně takové luxusní velkoměstské kvartýry zpravidla obývala skupina osobitých postaviček z mýdlových oper v TSP: krásných svobodných lidí s dobře placeným zaměstnáním, jež jim ponechávalo většinu dne volno, takže si mohli užívat podlahový prostor kolem pěti set metrů čtverečních, když posedávali v extravagantně zařízených interiérech, které pro ně vytvořili předražení bytoví architekti. Scénář naprosto odtržený od normálního života, ale s obrovským dramatickým a komickým potenciálem pro scenáristy.

Přesto byla teď tady, den poté, co kobercová zpráva Strážců označila prezidentku Elaine Doi za agentku Hvězdoplavce, a nechávala se uvést do přesně takového bytu v nejvyšším patře přebudovaného továrního bloku v Daroce, hlavním městě Arevala. Obrovská otevřená hala měla široký slunný balkón, z něhož se otevíral výhled na řeku Caspe, která protékala středem města. Jako všechna hlavní města úspěšných planet fáze jedna byla Daroca bohatou koláží parků, elegantních budov a širokých ulic táhnoucích se po obzor. V dopoledních slunečních paprscích s bronzovým nádechem se třpytilo ostrým koronálním zabarvením, které dodávalo panoramatu zvláštní kouzlo.

Renne nad tím nádherným výhledem trochu nevěřícně zavrtěla hlavou. I se slušným příjmem, který jí vyplácelo vesmírné loďstvo, by si pronájem něčeho takového nemohla nikdy dovolit. A tady jej momentálně platily tři prvoživoťačky, kterým nebylo ani pětadvacet.

Renne a Tarla uvedla dovnitř jedna z nich, Catriona Saleebová, drobná dvaadvacetiletá dívka s dlouhými, kudrnatými černými vlasy. Na sobě měla jednoduché zelené šaty s výraznými geometrickými pruhy šeříkové barvy – ale Renne věděla, že ty šaty jsou Fon, takže na jejich cenovce byla částka přesahující tisíc pozemských dolarů, a dívka je používala jako všední oblečení na doma. Rennin e-správce jí ve virtuálním zorném poli vyjel materiály Saleebové; byla méně významnou členkou velkorodiny Morishiů a pracovala v jedné bance v rozlehlé finanční čtvrti Daroky.

Její dvě kamarádky byly Trisha Marina Halgarthová, která se zabývala product placementem ve Veccdale, dceřiné firmě Halgarthových navrhující módní domácí systémy, a Isabella Halgarthová, jež začala pracovat ve městě v galerii současného umění. Zapadaly do celkového profilu: tři svobodné dívky, které spolu bydlí ve velkém městě, společně se baví a čekají, až nastartují opravdovou kariéru, nebo až se zhmotní manželé se stejným bohatstvím a postavením, kteří si je odvezou do sídla spojeného svěřenského fondu, aby vyprodukovaly smluvně dohodnutý počet dětí.

„Máte to tady hodně velké,“ poznamenal Tarlo cestou do haly.

Catriona se otočila a věnovala mu úsměv, v němž bylo mnohem víc než obyčejná zdvořilost. „Díky. Patří rodině, takže to máme levné.“

„Spousta divokých večírků, co?“

Její úsměv přešel do škádlivé polohy. „Možná.“

Renne po něm střelila popuzeným pohledem. Měli být ve službě, ne balit potenciální svědky. Tarlo se jenom vesele ušklíbl; z jeho pohledné, opálené tváře zazářily dokonale bílé zuby. Renne viděla v pařížských klubech a barech na vlastní oči, jaký úspěch ten široký úsměv mívá.

Catriona je odvedla do kuchyňské části, kterou odděloval od haly snídaňový bar se širokou mramorovou deskou. Kuchyně byla ultramoderní, vybavená všemi myslitelnými vymoženostmi zabudovanými do vejčitě tvarovaných modulů v barvě labutí běli. Renne si nějak nedovedla představit, že by se skutečně často používala k vaření, dokonce ani tehdy, kdyby se ho ujali složitě vyhlížející šefboti.

Další dvě dívky seděly na stoličkách u baru.

„Trisha Marina Halgarthová?“ zeptala se Renne.

„To jsem já.“ Jedna z dívek vstala. Měla srdčitý obličej a světle olivovou pleť. Od každého oříškově hnědého oka jí splývala OOtetování v podobě drobných, tmavě zelených motýlích křídel. Abnormálně velký bílý župan ji halil jako brnění. Neustále si na nadýchanou tkaninu sahala a přitahovala si ji těsněji k tělu. Na bosých nohou měla kolem každého prstu stříbrné kroužky.

„Jsme ze zpravodajské služby vesmírného loďstva,“ řekl Tarlo. „Poručice Kempasová a já vyšetřujeme váš případ.“

„Chcete říct, jak jsem byla důvěřivá,“ odvětila ostře.

„Klid, kotě,“ promluvila Isabella Halgarthová. Pak vzala Trishu kolem ramen. „Tihle lidé přišli pomoct.“ Vstala a otočila se k vyšetřovatelům.

Renne zjistila, že se musí dívat maličko nahoru, neboť Isabella je o několik centimetrů vyšší než ona, skoro stejně vysoká jako Tarlo. Na sobě měla velice těsné džíny, které nechávaly vyniknout její nohy. Dlouhé blond vlasy měla svázané do ohonu, který jí spadal až k bokům. Byl to obraz přirozené elegance.

Tarlův úsměv se roztáhl ještě víc. Renne měla chuť přimáčknout ho ke stěně, ostrým hlasem ho napomenout, aby se choval profesionálně, a pro větší důraz mu pohrozit prstem. Místo toho se pokusila pokud možno ignorovat hodnotící namlouvací tanec, který se všude kolem ní odvíjel, a řekla: „Vyšetřovala jsem několik podobných případů. Slečno Halgarthová. Mám takovou zkušenost, že oběť je málokdy důvěřivá. Strážci se za ty roky vypracovali k velice sofistikovaným metodám.“

„Roky,“ řekla pohrdavě Catriona. „A to jste je ještě nechytili?“

Renne zachovala zdvořilý výraz. „Myslíme si, že jsme blízko vyřešení.“

Tři dívky si vyměnily pochybovačné pohledy. Trisha si znovu sedla a chytila se svého županu.

„Vím, že je to pro vás nepříjemné,“ promluvil Tarlo. „Ale kdybyste mi pro začátek mohly říct, jak se ten muž jmenoval.“ Jeho široký úsměv se zklidnil do účastného, povzbudivého výrazu.

Trisha zdráhavě přikývla. „Jistě. Howard Liang.“ Pousmála se. „Asi to nebude jeho pravé jméno, že?“

„Ne,“ řekl Tarlo. „Ale ta identita vytvoří v darokské kybersféře velké množství dat. Naše forenzní softwarové týmy se dostanou k mnoha souvisejícím souborům. Můžeme informace z falešné identity prověřit, zjistit, kde se objevila poprvé, a možná i to, kdo se podílel na jejím padělání. Každá drobnost může pomoci.“

„Jak jste se seznámili?“ zeptala se Renne.

„Na párty. Chodíme na ně poměrně často.“ Pohledem vyhledala podporu u svých dvou kamarádek.

„Tohle je velké město,“ navázala Isabella. „Daroca je bohatá planeta; lidé tady mají peníze a čas si hrát.“ Její oči pobaveně zalétly k Tarlovi. „Trish a já jsme z dynastie, Catriona je z grandů. Asi nemusím říkat, že je o nás velký zájem.“

„Byl Howard Liang bohatý?“ zeptala se Renne.

„Neměl svěřenecký fond,“ řekla Trisha a zčervenala. „Alespoň říkal, že nemá. Jeho rodina měla pocházet z Velaines. Prý byl několik let po prvním omlazení. Líbil se mi.“

„Kde pracoval?“

„V komoditním oddělení Ridgeonské finanční. Proboha, vždyť ani nevím, jestli je to pravda.“ Přitiskla si volnou ruku na čelo a silou si je promnula. „Nevím, jak byl ve skutečnosti starý. Nevím o něm vůbec nic. To mi na tom vadí nejvíc. Ne, že mi ukradl autorizační certifikát, ani že mi vymazal paměť. Prostě… že jsem mu tak naletěla. Je to hrozně hloupé. Bezpečnostní služba naší rodiny nám posílá dostatek výstrah. Nikdy jsem si nemyslela, že jsou pro mě.“

„Prosím,“ řekl Tarlo. „Nedávejte si vinu. Tito lidé jsou velice profesionální. Kruci, nejspíš bych jim naletěl i já. Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Před třemi dny. Vyrazili jsme si večer ven. Měla jsem pozvání do Bourneova klubu, byla tam nějaká akce, start nového divadelního seriálu. Zastavili jsme se na jídlo a potom jsem šla domů. Myslím. Podle domácího organizéru v bytě jsem dorazila v pět ráno. Z toho, co se dělo po večeři, si nepamatuju nic. Tehdy to udělali?“

„Možná,“ řekla Renne. „Bydlel s panem Liangem v jeho bytě ještě někdo?“

„Ne. Bydlel sám. Setkala jsem se s několika jeho přáteli; myslím, že byli z Ridgeonské. Chodili jsme spolu jenom několik týdnů. Ale asi to stačilo, abych přestala být ostražitá.“ Zlostně zavrtěla hlavou. „Celé Společenství si teď myslí, že podle mě je prezidentka mimozemšťan. V práci se už nebudu moci podívat nikomu do očí. Budu se muset vrátit na Solidade, nechat si změnit obličej a používat jiné jméno.“

„Pravděpodobně by to pomohlo,“ uznal vlídně Tarlo. „Ale ještě předtím vás budeme muset podrobit několika testům. Dole ve vestibulu čeká zdravotnický forenzní tým. Je možné to udělat na klinice nebo tady, co vám bude více vyhovovat.“

„Udělejte to tady,“ řekla Trisha. „Ať to máme z krku.“

„Jistě. Další tým prohlédne jeho byt.“

„Co čekáte, že tam najdete?“ zeptala se Isabella.

„Samozřejmě určíme jeho DNA,“ odpověděla jí Renne. „Kdo ví, na co dalšího přijdeme, obzvlášť jestli ho využívali jako základnu. A z osobních záznamů Ridgeonské finanční si vytáhneme jeho materiály. Byla bych ráda, kdybyste je mohla ověřit. A pomohlo by mít jeho fotografii.“

„A nenechal si už udělat buněčnou restrukturalizaci?“ otázala se Catriona.

„Ano, ale my zaměříme vyšetřování na jeho původ, na jeho minulost. Tam jsou vodítka k tomu, odkud vzešel. Jak jistě chápete, musíme rozkrýt celou organizaci Strážců, jedině tak poženeme Lianga ke spravedlnosti. Nepronásledujeme pouze jeho.“

Dalších dvacet minut strávili v loftovém bytě získáváním svědectví od dívek, potom přenechali místo zdravotnickému forenznímu týmu. Renne byla v půlce cesty ke dveřím, když se zastavila a zamyšleně se po prostorné hale rozhlédla. Trisha odcházela se dvěma členy forenzního týmu do svého pokoje.

„Co je?“ zeptal se Tarlo.

„Nic.“ Naposledy před odchodem se podívala na Catrionu a Isabellu.

„No tak,“ obrátil se na ni, když je výtah svážel do vestibulu. „Přece tě znám. Něco ti vrtá hlavou.“

„Déjà vu.“

„Cože?“

„Tohle místo činu už jsem viděla.“

„Já taky. Pokaždé, když Strážci provedou kobercový nálet na kybersféru, šéf nás pošle, abychom se porozhlédli.“

„Jo, takže jsi to měl poznat taky. Vzpomínáš si na Minilyu?“

Dveře se otevřely a Tarlo se zamračil. Vyšli do vestibulu. „Trochu, bylo to před čtyřmi lety. Ale tenkrát bydlela v jednom bytě banda chlapů.“

„No a co? Chceš na mě zkoušet sexismus? Je to jiné, protože jsou to dívky?“

„Nech toho!“

„Bylo to narafičené úplně stejně, Tarlo. A tuhle čistě dívčí skupinku jsme už viděli taky.“

„Nzega, April Gallar Halgarthová. Patřila do té skupinky na prázdninách.“

„Taky Buwangwa, nezapomínej.“

„Fajn, kam tím míříš?“

„Nemám ráda opakování. A Strážci vědí, že je chytneme mnohem snadněji, když se budou držet stejného modu operandi.“

„Já modus operandi nevidím.“

„Není to vyloženě modus operandi.“

„Tak co?“

„Nevím jistě. Opakují stejný postup. To není jejich styl.“

Tarlo jako první vyšel otáčivými dveřmi z vestibulu ven a použil svého e-správce k přivolání městského taxíku. „Strážci tady nemají moc na vybranou. Počet hloupých mladých Halgarthů v galaxii je nepochybně dost značný, ale jejich životní a společenská uspořádání mají jen konečný počet permutací. To, co se opakuje, nejsou Strážci, ale Halgarthové.“

Před nimi zastavil taxík a Renne se zamračila; Tarlo měl pravdu, ale její uvažování se ubíralo jiným směrem. „Myslíš, že ochranka Halgarthových nastražuje pasti? Že mohli Trishu použít jako návnadu?“

„Ne,“ odpověděl ostře. „Tak to není. Kdyby chtěli někoho chytit do pasti, dostali by Lianga tu první noc, kdy se s Trishou setkal. Data o jeho minulé totožnosti mohla obstát při kontrole ze strany Ridgeonské finanční, ale zvláštní provokace řízená Halgarthy… To ani náhodou.“

„Určitě jde o provokační operaci. Kdybych patřila k vysoce postaveným Halgarthům, byla bych vzteky bez sebe z toho, jak si Strážci berou rodinu neustále na mušku.“

Tarlo se pohodlně zabořil do koženého sedadla taxíku. „Pravdou je, že mají tendenci vyvíjet na šéfku slušný tlak.“

„Já tomu taky nevěřím. Kdyby šlo o provokaci, řekli by nám to.“

„Opravdu?“

„Dobře, možná ne,“ uznala. „Ale tohle nebyla provokace, takže to stejně nemá význam.“

„Nevíme, jestli to nebyla provokace.“

„Lianga nedostali, a nám nic neřekli, což by v této fázi udělali.“

„Další možnost je, že Lianga pilně sledují a nechtějí ho vystrašit tím, že nám to řeknou.“

„Tak to není.“ Nemohla se na Tarla ani podívat. „Něco prostě nesedí. Bylo to až moc elegantní.“

„Moc elegantní?“

Škubla sebou, když z jeho hlasu zaslechla ten nevěřícný tón. „Jasně, já vím, já vím. Ale něco mě znepokojuje. Ten loftový byt, ty holky, úplně to křičelo: Tady jsou pitomé bohaté nány, přijďte je oškubat.“

„Já tomu nerozumím. Kdo je tady ten zlý, Strážci nebo Halgarthové?“

„Totiž… Dobře, Halgarthové za tím asi stát nemohli, jestli to skutečně nebyla provokace.“

Zazubil se na ni. „Když jde o spiknutí, začínáš být stejně hrozná jako šéfka. Příště řekneš, že je za tím Hvězdoplavec.“

Chabě se na něho usmála. „To by šlo,“ odvětila. „Ale stejně jí řeknu, že podle mě je na tom něco divného.“

„Kariérní sebevražda.“

„Nech toho! Co jsi za detektiva? Máme se řídit intuicí. Copak ty nesleduješ žádné seriály o policajtech?“

„Unisférové programy jsou pro lidi bez života. Já jsem po večerech v jednom kole.“

„Jasně,“ řekla jedovatě. „Pořád si oblékáš uniformu loďstva, když obrážíš kluby?“

„Jsem důstojník vesmírného loďstva. Proč bych neměl?“

Renne se zasmála. „Panebože. Ono to opravdu funguje?“

„Funguje, když člověk najde takové jako ty tři.“

Povzdechla si.

„Poslyš,“ řekl. „Já to myslím vážně. Co můžeš říct Myo? Že jsi měla pocit? Sjede tě na tři doby. A nečekej, že tě podpořím. Nic na tom v nepořádku nebylo.“

„Šéfka umí ocenit, jak o případech uvažujeme. Pořád přece říká, že musíme ke zločinu zaujímat holističtější přístup.“

„Holistický ano, ale ne jasnovidecký.“

*

Dohadovali se o tom ještě o půl hodiny později, když se vrátili do pařížské úřadovny. Před kanceláří Pauly Myo stála skupinka pěti důstojníků vesmírného loďstva v uniformách.

„Co se děje?“ zeptal se Tarlo Alica Hogana.

„Je u ní Columbia,“ odpověděl komandér. Vypadal velice nejistě.

„Panebože,“ uklouzlo Renne. „Určitě jde o to fiasko v LA. Měla jsem dnes dopoledne jít po stopách z té operace.“

„To jsme měli všichni,“ prohlásil Hogan. Odtrhl pohled od zavřených dveří. „Našli jste v Daroce něco?“

Renne uvažovala, co říct; Hogan byl známý svou vášní pro předpisy.

„Byla to standardní operace Strážců,“ odpověděl rychle Tarlo. Přísně se na Renne díval. „Nechali jsme tam forenzáky, ať to proklepnou.“

„Dobře. Informujte mě, kdyby se objevilo něco nového.“

„Ano, pane.“

„Standardní operace,“ zopakovala sžíravě Renne, když se pak vraceli ke svým stolům.

„Právě jsem ti zachránil zadek,“ řekl Tarlo. „Na šéfku můžeš vybalit ty svoje kecy o intuici, ale na Hogana ne. Toho blbečka zajímá jen to, jestli má zaškrtnuté správné kolonky.“

„Fajn, fajn,“ zabručela.

Paula Myo vyšla ze své kanceláře. Nesla si kabelku a malou rabaku, kterou si pěstovala v květináči na parapetu. Za ní stál brunátný Rafael Columbia v kompletní admirálské uniformě.

Renne ještě nikdy neviděla Myo tak šokovanou. Zamrazilo ji z toho v zádech; šéfku nikdy nic nerozhodí.

„Sbohem,“ řekla Myo na celou kancelář. „A díky za všechnu dřinu, kterou jste pro mě dělali.“

„Paulo?“ dostal ze sebe Tarlo.

Nepatrně zavrtěla hlavou a on se odmlčel. Renne se dívala, jak Paula Myo odchází; bylo to jako sledovat pohřební průvod.

„Komandére Hogane,“ promluvil Columbia. „Na slovíčko, prosím.“ Znovu zmizel v kanceláři Myo. Alic Hogan se za ním div nerozběhl. Dveře se zavřely.

Renne tvrdě dosedla. „Tohle se ve skutečnosti nestalo,“ zamumlala nevěřícně. „Nemůžou se jí zbavit. Direktoriát je ona.“

„Jenže my nejsme direktoriát,“ připomněl jí tiše Tarlo. „Už ne.“

1

Ostrý zvuk výstřelů z iontové pistole zapraskal z reproduktorů a rozlehl se bezpečnostní kanceláří LA Galactic. Rychle je přehlušil křik. Komandér Alic Hogan, otupělý hrůzou, sledoval na obrazovce, jak atentátník opustil místo, kde zavraždil Kazimira, a rozběhl se centrální halou terminálu Carralvo. Cestou střílel. Vyděšení cestující se vrhali k zemi nebo se krčili za tyče zábradlí.

„Tým B je v horní hale,“ oznámila od svého panelu Renne. „Má nerušený výhled.“

„Sejměte ho,“ nařídil Hogan.

Sledoval na zrnitém obraze kamery, jak atentátníka zasáhl iontový výboj vypálený ostrostřelcem týmu. Krátce se rozhořela koróna fialových jisker a vykreslila siluetu prchající postavy.

„Sakra,“ sykl Hogan.

Dva další zásahy iontovými pulsy. Po hale se rozstřikovaly fontány jisker, propalovaly stěny a reklamní panely; lidé ječeli, když se jim po oblečení plazily úponky statické elektřiny a propalovaly se hluboko do těla. Požární alarmy začaly vřískat a přispěly svým vytím ke všeobecnému kraválu.

„Chrání ho oděv ze silového pole,“ zvolala Renne. „Na takovou vzdálenost ho neprorazí.“

Hogan ve virtuálním zorném poli aktivoval ikonku všeobecného komunikačního kanálu. „Všem týmům, přibližte se k cíli. Pronásledujte ho, dokud nebude ve volném prostoru, pak zahajte palbu. Dostaňte to silové pole do přetížení.“ Zatímco se díval, jak týmy novou taktiku aplikují, obrazovky na všech panelech začaly blikat. V jeho virtuálním zrakovém poli se na rozhraní se staniční sítí vynořila červená varovná grafika.

„Do uzlů lokální sítě byl vypuštěn chaos-software,“ oznámil jeho e-správce. „Řídící LI se ho snaží zlikvidovat.“

„Do hajzlu!“ Hogan udeřil do panelu pěstí. Na druhé straně místnosti vstávala z křesla senátorka Burnelliová. Vypadala rozrušeně, její krásná mladá tvář byla zkřivená nějakým záhadným pocitem viny. Další záběry kamer zmizely z obrazovek v maelstromu šumu. Zůstával jediný záběr na atentátníka, pořizovaný střešním senzorem. Hogan se díval, jak vybíhá po rampě na nástupiště 12A, pronásledovaný se stometrovou ztrátou dvěma důstojníky vesmírného loďstva. Z obou stran padly iontové výstřely. Obraz se rozplynul v šedivý opar. Z Hoganova hrdla se vydral ostrý sten. To nemohla být pravda! Byla to naprostá katastrofa. Co bylo ještě horší, odehrávalo se to před senátorkou, která jim poskytla vůbec první opravdové vodítko ke Strážcům. Stopa, po níž se Hogan zoufale pustil.

Hoganova virtuální ruka létala po ikonách a spouštěla zabezpečené zvukové kanály jednotlivých týmů. Aspoň že specializované systémy vesmírného loďstva chaos příliš nepostihl.

„Je na nástupišti, je na nástupišti!“

„Jsme u vás, přicházíme na 12A druhou rampou.“

„Střelba.“

„Počkejte! Ne, civilisté!“

„Vicu, kde jsi?“

„Přijíždí vlak.“

„Vicu? Proboha.“

„Kurva! Seskočil. Opakuji, cíl je na kolejích. Je na kolejích vedoucích západním směrem.“

„Běžte po něm,“ rozkázal Hogan. „Renne, koho máme venku?“

„Tým H je nedaleko.“ Vytahovala z ručního organizéru nepostiženého chaosem půdorysné plány. „Tarlo, jste tam? Můžete ho zadržet?“

„Jdeme na to.“ Tarlovu úsečnou poznámku doprovázel dusot těžkých kroků.

Hogan si nezřetelně uvědomil, že senátorka a její ochranka opouštějí bezpečnostní kancelář. E-správce mu rozjel ve virtuálním zorném poli průsvitnou, trojrozměrnou mapu terminálu Carralvo. Kolej, která vybíhala z nástupiště 12A západním směrem, ústila do široké plochy se stovkou křižujících se kolejí, důležité uzlové zóny mezi osobním terminálem a nákladním nádražím, která se nakonec stáčela k útesu s branami pět kilometrů na sever.

„Tam se nemá šanci dostat,“ utrousil Hogan. Otočil se k Tullochovi, bezpečnostnímu styčnému důstojníkovi za Kosmickou kompresní přepravu. „Máte venku nějaké týmy?“

Muž přikývl. „Tři skupiny. Momentálně směřují na místo. Ten chaos zrovna nepomáhá, ale jejich komunikace je čistá. Nebojte se, v tom uzlu ho uzavřeme. Nikam se nedostane.“

Hogan se znovu rozhlédl po bezpečnostní kanceláři. Viděl, jak jeho lidé zdeptaně hledí na nepoužitelné panely. Jediné, co mohli dělat, bylo počkat, až LI vyčistí staniční síť. Dole na zemi na sebe týmy pokřikovaly souřadnice. Jeho implantáty jim přidělovaly pozice na mapě. Byl to široký kruh obkličující západní kolej nástupiště 12B. Renne ze sebe sypala sled rozkazů, jimiž se snažila zacelit mezery.

„Jdu tam dolů,“ prohlásil.

„Pane?“ Renne se odtrhla od taktické situace a překvapeně na něho pohlédla.

„Převezměte to tady,“ řekl jí. „Třeba jim tam dole dokážu pomoct.“ Všiml si pochybnosti, která se mihla v jejím výrazu, než odpověděla: „Ano, pane.“ Hogan si až příliš uvědomoval, jak moc se tato nejistota pod jeho velením mezi členy sboru rozšířila. Pařížská úřadovna, kterou zdědil po Paule Myo, ho nikdy nebrala jako nic jiného než člověka dosazeného admirálem Columbiou, politického nominanta, který na tu práci ve skutečnosti nestačí. Na začátku této sledovací operace doufal, že si konečně získá jejich respekt. Teď to vypadalo, že i tato naděje mizí spolu s atentátníkem.

Chaos-software, který rozséval elektronickou spoušť v LA Galactic, se začínal projevovat také na fyzické úrovni. Hogan musel použít schody na konci kancelářského bloku Carralva, aby se dostal dolů do hlavní haly. Bezpečnostní systémy všech výtahů v budově se kously a zastavily kabiny v šachtách. Seběhl čtyři patra schodů od bezpečnostní kanceláře a do přízemí dorazil jen lehce zadýchaný. V hlavní hale zmateně pobíhal příval vylekaných lidí. Zděšení vraždou a honičkou, zmatení zhroucením lokální sítě, nevěděli, kam uprchnout. K uklidnění situace nepomáhalo, že vyřvávaly téměř všechny alarmy a červené holografické šipky, které označovaly nouzové východy, klouzaly vzduchem nad nimi a ukazovaly směry, jež si odporovaly.

Hogan se prodral davem. Nevnímal nadávky, jimiž ho lidé častovali. Na zabezpečených komunikačních kanálech poslouchal týmy. To, co slyšel, neznělo dobře. Všichni byli až příliš závislí na důstojnících, kteří operaci koordinují z bezpečnostní kanceláře nahoře, organizují je do precizních pátracích útvarů a sledují situaci pomocí hlavních staničních senzorů. Musíme změnit výcvikové postupy, pomyslel si roztržitě. Mapa mu ukazovala, jak se nepravidelný kruh jeho lidí a týmů KKP pomalu stahuje kolem předpokládané polohy atentátníka.

Vyběhl po rampě na nástupiště 12A a vytáhl vlastní iontovou pistoli. Těch pár cestujících, kteří tam ještě zůstali, se krčilo u stěn a sloupů; cukli sebou, když proběhl kolem nich a seskočil do kolejiště. Výrazné oranžové hologramy na kraji nástupiště ho varovaly, aby nepokračoval. Ignoroval je a vyrazil ke konci terminálu, kam za vysokou klenutou střechou dopadalo sluneční světlo. Rennin hlas mu zněl v uších stále klidně a vyrovnaně, když jeho lidi naváděla, kam zabočit, kterým směrem se dát. Smyčka, jež se kolem atentátníka stahovala, měla stále povážlivé mezery. Hogan zatnul zuby a neřekl nic, ale zuřil nad jejich nerovnoměrným rozestavením. Teprve když vyšel do záplavy kalifornského slunce, pochopil důvod. Celá uzlová část vyobrazená na jeho virtuální mapě, tak hezky protkaná různými kolejemi, byla ve skutečnosti drsným prostředím z betonu a oceli, táhnoucím se všemi směry na kilometry daleko. Z jedné strany stála rozměrná skladiště a portálové jeřáby nákladního nádraží, kde byly stroje a boti v neustálém pohybu. Ale před ním se uzlem proplétaly desítky vlaků; od těžkopádných, více než kilometr dlouhých nákladních souprav tažených obrovskými lokomotivami GH9 po vlaky transpozemského okruhu; byly tam dvaceti vagonové mezistaniční posuny zboží i aerodynamicky tvarované bílé expresy řítící se kolem děsivými rychlostmi. Vyplňovaly vzduch skřípěním kovu a hromovým třeskem, neustávajícím randálem, který přebíjelo jasné řinčení, jako by se srážely malé lodě. Byl to hluk, který nikdy nevnímal, když jezdil klimatizovaným pohodlím vagonů první třídy.

Útok chaos-softwaru se na řízení provozu ve stanici nijak neprojevil. KKP, která měla věčný strach ze sabotáží nebo dokonce přírodních katastrof, využívala pro veškerou komunikaci s vlaky a jejich řízení vždy a za všech okolností nezávislé, ultra zabezpečené šifrování. Odolala také při mimozemském útoku na Ztracených 23.

Hogan se zastavil skoro až smykem, když se padesát metrů nalevo od něho přehnal rychlý nákladní vlak. Ucítil na tváři jeho vzdušný vír. V dálce před sebou viděl rojnici z několika členů týmu. Všichni drželi v rukou připravené zbraně a snažili se dívat všemi směry současně.

Hogan se dotkl virtuální ikony, která ho přímo propojila s Tullochem. „Proboha, zastavte tady provoz! Rozmačká nás to na kaši.“

„Je mi líto, Alicu, už jsem to zkoušel; řízení dopravy to neudělá bez příkazu od nejvyšší exekutivy.“

„Do hajzlu!“ Hogan se díval, jak jeden z jeho mužů znenadání vyrazil sprintem do strany. Po koleji, na které předtím stál, se přišinul dvousetmetrový had cisteren tažený lokomotivou GH4. „Renne, ať admirál Columbia odpálí pod KKP atomovku. Chci ty zatracené vlaky zastavit. Hned!“

„Pracuji na tom, pane. Chaos se čistí. Za několik minut bych měla znovu mít kompletní senzorické pokrytí.“

„Proboha,“ ulevil si polohlasně. Kolik katastrof se dá vtěsnat do jediného dne? Rychle uhnul z koleje jako takové a poklusem se vydal k nepravidelné linii členů týmu před sebou. „Fajn, lidi, zkusme se trochu líp zorganizovat. Kdo náš cíl skutečně viděl jako poslední?“

„Před několika minutami byl dvě stě metrů přede mnou a směřoval na severozápad.“

Hoganovo virtuální zorné pole identifikovalo toho, kdo promluvil, jako Johna Kinga a vyznačilo jeho polohu na mapě.

„Cíl zpozorován, pane. Mám ho na druhé straně té soupravy posunovaných plošinových vozů,“ ohlásila Gwyneth Russellová. Byla od Johna skoro čtyři sta metrů daleko.

„Kdy?“ zeptal se Hogan.

„Skočil za ni asi tak před minutou, pane.“

„Můžu to potvrdit,“ řekl Tarlo. „Můj tým je na sever od Gwyneth. Ta souprava plošinových vozů k nám právě přijela. Je na její druhé straně.“

Hogan se zadíval směrem, kterým byl podle mapy rozmístěn Tarlův tým. Po koleji mezi ním a skupinou právě svištěl rychlý vlak s válcovými zásobníky. Zdálo se mu, že mezerami mezi zásobníky vidí další vlak, který se pohybuje na jeho druhé straně. Možná to byla ta posunovaná souprava plošinových vozů. Byl to jen nezřetelný zákmit.

Rámus v pozadí nakrátko zeslábl a on uslyšel z vydutého žlabu napravo pronikavý bzukot, zvuk vysokonapěťových kabelů. Hogan se podíval dolů a zamračil se. Myslel si, že je to nějaký odvodňovací kanál z enzymově vázaného betonu, přibližně tři metry široký a metr a čtvrt hluboký. Šedivý povrch se lehce vlnil a celý žlab se za ním přesouval, napojoval se na další žlab, který se táhl rovnoběžně s ním ve vzdálenosti dvaceti metrů.

Kolej pro maglev!

Hogan sebou plácl na tvrdé žulové odštěpky a zakryl si hlavu rukama. Kolem se přehnal expresní vlak doprovázený skučením vzdušného víru. Sako uniformy mu vlálo jako plachta v tornádu. V jednu chvíli si myslel, že tlak vzduchu bude dost silný, aby ho zvedl ze země. Proběhla jím vlna živočišného strachu. Ulevil si tím, že do jekotu, který rozechvíval kosti v těle, neartikulovaně zařval. V dalším okamžiku byl expres pryč a v dálce blikalo jeho zadní přerušované světlo.

Trvalo minutu, než se mu nohy přestaly třást natolik, aby unesly jeho váhu. Pomalu se zvedl a nervózně se rozhlédl po nevinném žlabu, jestli se neobjeví další expres.

„Není tady!“ zavolal Tarlo. „Pane, zmizel nám.“

Hoganova mapa ukazovala velkou koncentraci členů týmu podél jednoho úseku koleje, v jehož středu byl Tarlo.

„To není možné,“ nedala se Gwyneth. „Proboha, viděla jsem ho za tím vlakem.“

„Tudy ale neprošel.“

„Tak kde je, kurva?“

„Vidí ho někdo?“ otázal se Hogan.

Odpovědělo mu sborové: „Tady není. Ne, pane.“

Zatímco se nejistě vzdaloval od kolejí maglevu, virtuální zorné pole mu ukázalo, že staniční síť se pomalu obnovuje. Renne získala z dispečinku harmonogram pohybu vlaků železničním uzlem a s jeho pomocí všechny varovala před blížícími se vlaky.

„Všichni ať zůstanou na svých pozicích,“ řekl jí. „Chci kolem tohoto uzlu perimetr. Ještě se nemohl dostat na okraj. Prostor uzavřeme, dokud nebudeme znovu mít plné elektronické pokrytí.“

„Ano, pane,“ odpověděla. „A právě jsme získali další pomoc.“

Nad uzel se snesl pár černých helikoptér s bílým nápisem LAPD na spodku. Hogan jim věnoval zlostný pohled. Paráda, stejně jako při tom fiasku v přístavišti. Policajti se z nás potrhají smíchy.

Chaos-software vyklízel prostor a do mřížky v Hoganově virtuálním poli začaly naskakovat zřetelné obrazy od senzorů. Uslyšel brzdění prvních vlaků, jekot nesoucí se uzlem, z něhož brněly zuby. Přidal se k němu druhý, třetí, a pak už pomalu zastavovaly všechny vlaky.

Nakonec zavládlo v uzlu ticho, vlaky stály. „Tak dobrá, lidi,“ řekl vážně Hogan. „Pojďme to tady pročesat jeden sektor po druhém.“

*

O dvě hodiny později musel Alic uznat porážku. Propátrali každý centimetr uzlu, vizuálně i pomocí senzorů. Atentátníka se najít nepodařilo. Perimetr z jeho oddílů a bezpečnostních týmů KKP zůstal nenarušen. Jejich cíli se přesto nějak podařilo uniknout.

Hogan se z provizorního polního velitelského stanoviště na nástupišti 12A díval, jak se unavené, skleslé týmy scházejí ze všech koutů uzlu. Pro morálku všech to byla těžká rána. Poznal to na jejich výrazech, na tom, jak se mu vyhýbali očima, když procházeli kolem.

Když se před ním zastavil Tarlo, vypadal spíš rozčíleně než zklamaně. „Já to nechápu. Byli jsme hned za ním. Ostatní byli všude kolem. Je mi jedno, jakou měl bioniku, ale přes nás prostě nemohl projít.“

„Měl pomoc,“ řekl svému poručíkovi Hogan. „Velkou pomoc. Dokazuje to už jenom ten chaos.“

„Asi jo. Vrátíte se do Paříže? Někteří z nás vyrazí do barů; ještě budou mít otevřeno. Alespoň ty dobré.“

Kdykoli jindy by Hogan takovou nabídku ocenil. „Díky, ale nepůjdu. Musím říct admirálovi, co se stalo.“

Tarlo účastně zkřivil tvář. „Jau. I když… proto vám platí takový prachy.“

„Ne dost,“ utrousil tiše Hogan, když pak vysoký Kaliforňan zamířil po nástupišti za kolegy z týmu. Zhluboka se nadechl a dal pokyn svému e-správci, aby zavolal do Columbiovy kanceláře.

*

Senátorka Justine Burnelliová zůstala s tělem, když zástupce městské márnice naváděl robotická nosítka k jednomu z mnoha služebních východů v suterénu terminálu Carralvo. Trvalo poměrně dlouho, než se LA Galactic z útoku chaosu vzpamatovalo. Strávila ten čas jednoduše tím, že hleděla na Kazimirovo tělo na bílé mramorové podlaze hlavní haly. Přikrývka, kterou přinesl zamlklý personál KKP, nebyla dost velká, aby zakryla kaluž krve, která se kolem něho rozlévala.

Teď byl její milenec zavřený v černém pytli na těla a do krve se již pustila menší četa úklidobotů. Drhli mramorový povrch a sebemenší náznak skvrny likvidovali štiplavými, účinnými chemikáliemi. Za týden už nikdo nepozná, co se na tom místě stalo.

Robotická nosítka se zasunula do zadní části márniční sanitky.

„Pojedu s ním,“ prohlásila Justine.

Nikdo jí to nevymlouval, dokonce ani Paula Myo. Justine vlezla do vozu, a když se zavřely dveře, posadila se na úzkou lavici vedle nosítek. Myo a dva příslušníci senátní ochranky, které Justininým doprovodem pověřila, nastoupili do vozu, jenž čekal za sanitkou. Osamělá v slabém světle jediného polyfotonického pásku na stropě, myslela, že se znovu rozpláče.

Ne! Kazimir by si to se svými starosvětskými způsoby nepřál.

Když pytel pomalu rozepnula, po tváři jí sklouzla osamocená slza. Chtěla se na něho naposledy podívat, než dojde na chladnou klinickou oficiální identifikaci a nezbytnou soudní pitvu. Jeho mladé tělo čekala velice důkladná prohlídka a analýza, což znamenalo, že hloubkové snímkování doplní patologové tím, že ho otevřou. Znesvěcení, které jeho mrtvé tělo připraví o veškerou zbývající důstojnost. Pak už to nebude Kazimir.

Prohlížela si ho. Netečný výraz jeho tváře ji nepřestával překvapovat.

„Miláčku můj, budu v tvém boji pokračovat,“ slíbila mu. „Povedu tvůj boj a zvítězíme. Porazíme to. Zničíme Hvězdoplavce.“

Kazimirova mrtvá tvář hleděla slepě vzhůru. Škubla sebou, když sklouzla zrakem k jeho poničené hrudi, k otrhané díře, kde mu iontový puls propálil sako a košili. Pomalu mu zastrčila ruku do kapes, jestli v nich něco nenahmatá. Poslali ho do observatoře v Peru, aby tam něco vyzvedl, a ona věděla, že vesmírnému loďstvu nemůže věřit. Nebyla si jistá ani Myo; a vyšetřovatelka rozhodně nevěřila jí.

V kapsách neměl nic. Postupovala po jeho těle níž, proklepávala látku jeho oblečení a snažila se nevnímat krvavé šmouhy, které se jí dělaly na prstech a dlaních. Chvíli to trvalo, ale nakonec paměťový krystal našla v jeho opasku. Na rtech jí zahrál nepatrný, laskavý úsměv: Kazimir při své tajné misi použil uzavřenou kapsičku na opasku jako nějaký turista, který se bojí okradení. V tu chvíli Strážce nenáviděla, že ho využili. Jejich záležitost možná byla správná, ale to ještě neznamenalo, že mohou do svých služeb verbovat děti.

Když vůz začal brzdit, Justine si právě otírala ruce do papírových kapesníčků. Kapesníčky i paměťový krystal strčila do kabelky a rychle pytel zapnula. Dveře se otevřely a Justine vyšla ven. Bála se, že bude vypadat tak provinile, jak se cítí.

Byli v malém skladišti. Vůz parkoval na nástupišti vedle čekajícího vlaku, který měl jenom dva vagony. Musela zatelefonovat Campbellu Sheldonovi, aby tak rychle sehnala soukromý vlak; naštěstí s ní soucítil. Byli sice přátelé, ale Justine věděla, že později za to zaplatí. Vždycky to tak bylo, formou podpory nějaké politiky, oplacenou protislužbou. Hra tak fungovala. A jí to bylo jedno.

Paula stála vedle ní, když nosítka pomalu zajela do nákladního oddílu druhého vagonu. „Je vám jasné, že admirál Columbia s tím souhlasit nebude, senátorko?“

„Vím to,“ odpověděla Justine. I to jí bylo jedno. „Ale chci si být výsledky pitvy naprosto jistá. Senátní bezpečnostní služba může na postup dohlédnout, ale chci, aby pitva proběhla na naší rodinné klinice v New Yorku. Jedině tak mám jistotu, že nevzniknou žádné nesrovnalosti nebo problémy.“

„Rozumím.“

Vlaku trvalo dvacet minut, než absolvoval okruh přes Seattle, Edmonton a Tallahassee do newarkské stanice v New Yorku. Na tělo čekala neoznačená sanitka z kliniky a dvě limuzíny. Tentokrát se Justine nevyhnula tomu, aby jela spolu s Paulou, když krátká kolona vyrazila do exkluzivního zdravotnického zařízení kousek za městem.

„Důvěřujete mi?“ zeptala se Paula.

Justine předstírala, že si ztmaveným oknem prohlíží okrajové čtvrti. Přes hluboký otřes způsobený vraždou a veškeré emocionální zmatky byla pořád dost racionální, aby se dokázala zamyslet nad důsledky té otázky. A zatraceně dobře věděla, že vyšetřovatelka Myo nikdy nepoleví. „Domnívám se, že teď máme několik společných cílů. Obě si přejeme dopadení vraha. Obě věříme, že Hvězdoplavec existuje. Obě víme s jistotou, že vesmírné loďstvo v této věci není čisté.“

„To by pro začátek stačilo,“ odvětila Paula. „Ještě pořád máte krev pod nehty, senátorko. Předpokládám, že se tam dostala, když jste prohledávala tělo.“

Justine věděla, že jí rudnou tváře. O rafinovanosti svého manévrování si můžu nanejvýš tak něco namlouvat. Věnovala vyšetřovatelce dlouhý, vypočítavý pohled, a pak sáhla do kabelky pro další papírový kapesník.

„Našla jste něco?“ zeptala se Paula.

„Pořád si myslíte, že se ke mně Hvězdoplavec dostal, když jsem byla na Vzdálené?“

„V tomto případě se nedá s jistotou spoléhat na nic. Hvězdoplavec měl k dispozici velice dlouhou dobu, kdy při navazování kontaktů v rámci Společenství nenarážel na odpor a zůstával nepozorován. Ale dávám tomu velice malou pravděpodobnost.“

„Takže jsem ve zkušební době.“ Justine setřela okrajem kapesníku krvavou skvrnku na levém ukazováčku.

„To je výstižné shrnutí.“

„Musí to pro vás být velice osamělé, soudit z vršku Olympu nás ostatní.“

„Neuvědomila jsem si, jak těžce vás McFosterova smrt zasáhla. Za normálních okolností bych nečekala, že Burnelli při vyjednávání dohody dá nějakou výhodu zadarmo.“

„My vyjednáváme dohodu?“

„Vy přece víte, že ano.“

„Byli jsme s Kazimirem milenci.“ Řekla to obyčejně, jako by to bylo hlášení z burzy, snažila se zachovat si odstup. Uvnitř přecházela otupělost v bolest. Věděla, že až bude tělo bezpečně dopraveno na kliniku, bude muset prchnout zpátky do Tulipánového zámku, místa, kde bude moci skutečně truchlit, aniž by ji někdo viděl.

„Došla jsem k tomu. Setkali jste se na Vzdálené?“

„Ano. Bylo mu tenkrát teprve sedmnáct. Nenapadlo mě, že bych ještě mohla někoho takového milovat. Ale když jde o opravdovou lásku, člověk si nikdy nevybírá, ne?“

„Ne.“ Paula se odvrátila.

„Byla jste někdy tak zamilovaná, vyšetřovatelko? Zamilovaná tak, že vás to úplně poblázní?“

„Už několik životů ne.“

„Dovedla bych se vypořádat se ztrátou těla. S bratrem se mi to podařilo. Dokonce bych se dokázala vypořádat se ztrátou několika dní paměti. Ale tohle, tohle je smrt, vyšetřovatelko. Kazimir je navždycky pryč a můžu za to já, to já jsem ho zradila. Na to nejsem psychicky vybavená. Pravá smrt je něco, k čemu dnes nedochází. Chyby takových rozměrů se nedají pohřbít.“

„V důsledku útoku Dokonalých bylo na Ztracených 23 zabito několik desítek milionů lidí. Lidí, kteří nebudou nikdy oživeni. Váš zármutek není ojedinělý. Již ne.“

„Jsem jenom další bohatá mrcha, která ztratila cetku. Tak to myslíte?“

„Ne, senátorko. Vaše utrpení je velice opravdové a já s ním skutečně soucítím. Ale věřím, že se přes to přenesete. Máte odhodlání a jasné uvažování, jakého se dostává pouze lidem s vaším věkem a zkušenostmi.“

Justine se ušklíbla. „Chcete říct s mými emočními jizvami.“

„Houževnatost by byla přesnější výraz. Řekla bych, že jestli vám dnešek něco ukázal, tak to, jak moc jste člověk. Přinejmenším s tím můžete být spokojená.“

Justine si přestala leštit nehty kapesníčkem. Už nezbýval žádný důkaz, že se ho někdy dotkla – to byla skličující myšlenka. „Vy tomu doopravdy věříte?“

„Ano. Předpokládám, že tělo se převáží na vaši rodinnou kliniku ve skutečnosti proto, abyste ho mohla naklonovat.“

„Ne. To mu neudělám. I když ho obnovím fyzicky, od své viny se tím sotva očistím. Člověk je víc než jenom tělo. Dám Kazimirovi jediný dar, který mu ještě můžu dát. Nic menšího udělat nemůžu.“

„Rozumím. V tom případě vám přeji, abyste zvolila šťastně, senátorko.“

„Děkuji.“

„Ale pořád bych ráda věděla, jestli jste něco našla.“

„Paměťový krystal.“

„Mohla bych ho vidět?“

„Ano, asi můžete. Budu potřebovat vaše zkušenosti, jestli chci napomoct porážce Hvězdoplavce. Ale moje spolupráce má své meze; nedám vesmírnému loďstvu nic, co by mu pomohlo Strážce zastavit. Je mi úplně jedno, jak moc vám záleží na tom, abyste dostala Johanssona.“

„Rozumím.“

*

Podpůrný úkol v rámci Kazimirovy akce dal Kieranu McSobelovi Adam osobně. Od doby, co před několika lety přijel na Zem, udělal Kieran slušný pokrok. Věci, které souvisely s jejich metodami a postupy, mu šly do hlavy snadno, a pod tlakem zůstával klidný. Byly to vlastnosti, díky nimž se velice hodil pro operace, jaké Strážci touto dobou prováděli. Ten úkol pro něho měl být jako procházka v parku.

Když přijel Kazimirův okružní vlak, Kieran byl na místě v hlavní hale Carralva a vmísil se do věčného proudu cestujících. Jako každý správný operativec nerozeznatelný v davu, připravený na nejrůznější eventuality, které mohou nastat.

Na druhé straně staničního komplexu Strážci jeho postup monitorovali z kanceláří firmy Lemule’s Max Transit. Samotný Adam postával u zadní stěny a střídavě je pozoroval. Do postupů nezasahoval – koneckonců jim je sám vštípil -, ale chtěl, aby jim jeho přítomnost dodávala určitou jistotu. Uklidňující otcovská postava. Vyžadovalo značné úsilí, aby se nezatvářil zděšeně pokaždé, když na to pomyslel. Toto však byla klíčová operace. Musel tady být, aby na ni dohlédl. Bradley Johansson po marsovských datech zoufale toužil. Mimozemský útok na okraji prostoru fáze dvě jejich pečlivě sestavený časový plán rozvrátil.

Marisa McFosterová prověřovala elektronickou aktivitu v carralvské síti, aby kolem Kazimira odhalila jakékoli známky sledování. „Vzduch je čistý,“ oznámila. Zabezpečenou linkou se spojila s Kieranem. „Pokračujte,“ řekla mu.

Mapa na jedné z obrazovek jejího panelu ukazovala, jak se Kieranova ikona pomalu pohybuje nádražní halou směrem k hlavnímu východu. Měl se držet třicet metrů za Kazimirem a monitorovat dav pasažérů, jestli se na něho někdo nepověsil.

„Zastavil se,“ řekl znenadání Kieran.

„Jak to myslíš, že se zastavil?“ zeptala se Marisa.

Adam se okamžitě narovnal. Prosím, ať se to nestane znovu.

„Na někoho křičí,“ ohlásil Kieranův zmatený hlas. „Co to u všech všudy…?“

„Ukaž mi obraz,“ řekla mu Marisa.

Adam k ní zezadu rychle přišel a sklonil se, aby viděl na portál jejího panelu. Data z Kieranových sítnicových implantátů zprostředkovávala nejistý obraz, špatný výhled přes dav lidí. Přímo před ním se pohupoval shluk tmavých, rozostřených hlav. Na druhé straně za nimi běžela nějaká postava. Obraz se bíle rozhořel výbojem iontového impulsu.

„Kurva!“ vykřikl Kieran. Prudce otočil hlavu, což způsobilo, že ostré světlo proťaly rozmazané tmavé pruhy. Na okamžik bylo vidět neostrý, černobílý obraz muže, který letí pozpátku vzduchem jak široký, tak dlouhý. Potom Kieran přiblížil muže s pistolí, který se teď obracel na útěk.

„Bruce!“ vykřikla Marisa.

„Kdo je sakra Bruce?“ zeptal se Adam.

„Bruce McFoster. Kazimirův kamarád.“

„Do hajzlu. Myslíš toho, co byl zabit?“

„Jo.“

Adam se udeřil pěstí do čela. „Jenže on zabit nebyl. Není to poprvé, co to Hvězdoplavec s vašimi zajatci udělal. Do prdele!“

Obrazovku přenášející záběry od Kierana zalil bílý jas. „Střílí znovu,“ oznámil Kieran. Portál teď ukazoval jenom pár bot. Ten, kdo je měl na nohou, ležel na podlaze z bílého mramoru. Kieran zvedl hlavu a boty zmizely pod spodní stranou portálu. Bruce McFoster prchal nádražní halou a dál střílel. Lidé na obě strany od něho se snažili krýt. Pronásledovali ho dva muži a jedna žena, v rukou měli pistole a křičeli na něho, ať zůstane stát. Na sobě měli normální oblečení.

„To není ochranka KKP,“ konstatoval rozmrzele Adam.

Bruce McFostera zasáhl výstřel, který přišel z míst nahoře za Kieranem. Jeho silové pole krátce zahořelo, ale ani trochu nezpomalil.

„Proboha, kolik lidí vědělo, že se Kazimir této akce účastní?“

Na Marisině panelu se začaly rozsvěcet červené ikony. „Někdo zaútočil na lokální síť chaosem,“ vysvětlila. „Je to silný útok, tohle je software osmého stupně. LI má co dělat, aby kontaminaci zvládla.“

„Tu bude Bruce nebo ti, kteří ho řídí,“ řekl Adam. „Pomůže mu to uniknout. Museli vědět, že vesmírné loďstvo Kazimira sleduje.“ A to jsme nevěděli ani my, pomyslel si sklíčeně.

Signál z Kieranových implantátů se rozpadal, zbýval jen jeho zabezpečený audiokanál.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Marisa.

„Kierane, můžeš se ke Kazimirovi dostat?“ zeptal se Adam. „Mohl bys získat ten paměťový krystal?“

„Nevím… kruci… někdo tam je… ozbrojený… stojí vedle… nemám šanci… další lidé. Spustily se alarmy…“

„Dobře, zůstaň na místě a sleduj, co se bude dít. Dívej se, kam ho vezmou.“

„Pokračuju… dobře.“

„Vidíš, kam se poděl Bruce?“

„… další střelba… honička… nástupiště 12A.… pronásledují ho… opakuji, nástupiště 12A…“

Adam se ani nemusel dívat na mapu na panelu. Po pětadvaceti letech práce v LA Galactic znal dispozici obrovské stanice lépe než Nigel Sheldon. Sedl si k panelu vedle Marisy a aktivoval speciální pevné linky, které v posledních několika letech pečlivě nainstaloval pomocí botů, jež nechal rozvinout optická vlákna hromadnými rozvody a kolem potrubí a oplést prostor rozlehlé stanice jejich neviditelnou pavučinou. Každé vlákno bylo napojené na miniaturní maskovaný senzor; rozmístěné byly na stěnách vysoko nad zemí, na sloupech lamp, na mostech, všude, odkud byl dobrý výhled.

Dva pokrývaly velkou uzlovou oblast na západ od Carralva. Obrazy naskočily právě včas, aby Adam uviděl, jak Bruce sprintem vyběhl zpod obrovské klenuté betonové střechy zakrývající nástupiště. Hvězdoplavcův agent prudce změnil směr a začal přeskakovat koleje. V jednu chvíli se Adam dokonce prudce nadechl, když se na běžící postavu řítil vlak. Ale Bruce to před ním stihl s dokonalým načasováním. Proběhl kolem druhého vlaku, který se pohyboval pomaleji a opačným směrem. Úplně ze sebe setřásl lidi z vesmírného loďstva, kteří ho pronásledovali.

Na záběrech se objevovali příslušníci ostrahy KKP. Probíhali nebezpečně blízko vlaků a snažili se něco zahlédnout přes míhající se kola. Adam si najednou uvědomil, že nikdo z nich není ve spojení s dopravním dispečinkem. Bruce přeskočil koleje maglevu a znovu změnil směr. Jeho pronásledovatelé zpomalovali, začali si dávat pozor na vlaky, které uzlem projíždějí a bez varování mění koleje. Přestože postupovali opatrně, byli rozestavení do jednoduchého kruhu, který se pomalu stahoval. Adam věděl, že musejí mít přístup k nějaké komunikaci. Dal pokyn senzoru, aby se zaměřil na jednu osobu z vesmírného loďstva. A skutečně, žena kolem sebe šířila slabé elektromagnetické mikropulsy, které se zcela vymykaly standardnímu spektru civilního kyberprostorového uzlu. Aby zůstali v kontaktu, využívali specializovaný šifrovací systém vyššího řádu. „Do hajzlu,“ zašeptal si pro sebe Adam. Pak nebylo čemu se divit, že vyhodnocovací programy jeho týmu, tak pečlivě propašované do síťových uzlů LA Galactic, nezaznamenaly kolem Kazimira žádné známky sledování. To znamenalo, že zpravodajská služba vesmírného loďstva má podezření, že se dovedou bránit sledování, anebo je Alic Hogan těžce paranoidní.

Jeden člověk z vesmírného loďstva pronásledoval Bruce úzkou uličkou tvořenou dvěma pohybujícími se vlaky. Dělilo je od sebe jen pár set metrů. Vypadalo to, že Bruce o pronásledovateli neví.

„… Paula Myo…“ ozval se Kieran.

„Opakuj, prosím,“ vyzval ho rychle Adam.

„Vidím… Myo… v hlavní hale… velení… hovoří… se senátorkou.“

Paula Myo! Takže nakonec není odvolaná! K čertu!

Bylo to malé vyrušení, ale stačilo, aby Adam Bruceho mezi kolejemi a řítícími se vlaky ztratil z dohledu. „Kam sakra zmizel?“ Vypadalo to, že ani pronásledovatelé nemají ponětí. Celá řada jich teď šla kolem koleje, kde ještě před několika okamžiky byl, pokřikovala na sebe a mávala rukama. Vlaky všude kolem nich zastavovaly.

Adam si musel přehrát záznam senzoru třikrát, než získal jistotu. Sledoval Bruceho vylepšené záběry zpomaleně: shluk rozmazaných šedých pixelů, který jako šílený skočil přímo k vlaku se zbožím, jenž se šinul kolem. Rozmazanou postavu pohltil tmavý čtverec v boku nákladního kontejneru. Několik sekund nato čtverec zmizel, uzavřel se a zůstal jen obyčejný plát kovu.

„To mě poser,“ zavrčel Adam. „Tady proti sobě máme bandu opravdových skautíků.“

„Pane?“ zeptala se Marisa.

„Přišli velice dobře připravení.“

*

Čtyři sta let zkušeností a objektivity nemělo absolutně žádný význam, když Poutník zahájil děsivý pád; Ozzie křičel stejně hlasitě jako Orion. Bylo je oba slyšet dokonce i přes burácení padajícího moře. Vodní tříšť vířila kolem chatrného voru s krutou silou a utápěla veškerý výhled na oblohu v šedém oparu. Ozzie svíral stěžeň, jako by ho jedině to mohlo zachránit před jistou smrtí, a zatím padal, padal, bez konce padal. Pěna, která v několika sekundách promočila oblečení, ho štípala na holé kůži.

Nadechl se a zařval znovu. Když mu došel vzduch, nasál další, jenže z poloviny to byla perlící voda. Začal kašlat a prskat. Reakce byla automatická, potlačila i silné nutkání dál řvát. Jakmile měl hrdlo volné a plíce znovu plné, chystal se otevřít ústa ve výkřiku, který jistě skončí strašlivou explozí bolesti. Úplně vzadu v mozku se začala hlásit o slovo nejistá, zmatená myšlenka.

V okamžiku, kdy přepadli přes hranu vodopádu, spatřil kaskádu neskutečné délky, ale dno nikde. Dole nebyly žádné rozeklané skály, o které by se rozbili. Žádný náhlý konec. Vlastně tam nebylo nic.

Celé tohle místo je umělé, idiote!

Ozzie se znovu nadechl, vyfoukl vzduch rozšířenými nosními dírkami, a pak se přinutil k hlubokému nádechu. Jeho tělo trvalo na tom, že padá a dělá to již několik sekund. Živočišný instinkt věděl, že se za tu dobu museli zřítit do neuvěřitelné hloubky a jejich rychlost již dávno dosáhla konečné hodnoty. Pravidelné dýchání pomáhalo zklidnit zběsilý tep jeho srdce.

Mysli! Nepadáš, jsi ve stavu beztíže! Volný pád! Jsi v bezpečí – přinejmenším prozatím.

Burácení vodopádu vycházející odněkud za tou bičující pěnou mělo nadále ohromující sílu. Slyšel Orionův křik, který přešel do zalykavého kňourání. Otřel si kapky z očí a rozhlédl se. Chlapec se křečovitě držel paluby voru pár metrů od něho. Bylo strašné vidět čirou hrůzu v jeho tváři. Nikdo by neměl tak trpět.

„Je to dobrý!“ zařval Ozzie. „Nepadáme, jenom to tak vypadá. Jsme v beztížném stavu, jako astronauti.“ To by mělo chlapce uklidnit.

Orionovo zděšení zčásti ustoupilo výrazu napáleného člověka. „Cože?“

Proboha! „Jsme v bezpečí. Jasné? Není to tak hrozné, jak to vypadá.“

Chlapec přikývl, ale přesvědčený nebyl ani trochu. Stále se chystal na vražedný dopad, který musí přijít.

Ozzie se pořádně rozhlédl kolem sebe. Z obličeje si musel neustále otírat vodní tříšť. S obtížemi rozeznal jasnou šmouhu slunce, která v tříšti vytvářela spirálu refrakční duhy. Takže tím směrem by mohlo být nahoře. Polovina vodou nasyceného vesmíru kolem nich byla zřetelně tmavší než ta druhá. To musel být vodopád. Což nedávalo smysl, protože pokud by skutečně byli v nulové gravitaci, voda by nikam nepadala. Přesto to viděl. Bezděčně zavrávoral a sevřel stěžeň pevněji.

Dobře. Co může způsobit, aby voda tekla v nulové gravitaci? Nikdo netuší. A co geometrie tohohle posraného světa? Planeta to být nemůže…

Vzpomněl si na mrňavé kuličky vody plující mlhavou věčnou oblohou plynného hala. Tento gigantický svět musí být jednou z nich. Jako vždycky se tady nechal zaskočit měřítkem.

Takže z jedné strany placatý oceán. S vodou padající z okraje. Jestli odtéká trvale, musí se nějak doplňovat. Nebo, což je pravděpodobnější, koluje pořád dokola. Na spodní straně se to, co přeteče, nějak sbírá a posílá zpátky na oceánskou stranu. Šílenství! Ale když někdo dokáže vytvářet gravitaci a používat ji podle libosti, tak to ve skutečnosti zas tak divné není.

Ozzie vyšel z řízené gravitace a zkusil si představit geometrii asteroidu. Jestli byl opravdu jako ostatní vodní tečky, pokrývala ho všude voda. Gravitační projektory jen tekutinu honily nečekanými směry. Nelíbilo se mu, s jakými tvary jeho mozek přichází. Žádný neměl spodní stranu, po které by se vor mohl poklidně plavit.

Znovu se rozhlédl, zdálo se mu, že se pomalu přibližují k vodopádu. Vodní tříšť kolem nich byla znatelně řidší, ale šero přesto nezhoustlo. Určitě se pohybovali ke spodnímu stínu.

Je tady gravitace, v pravém úhlu k oceánu na horní straně. Možná je to dokonce míň než devadesát stupňů, protože vodu je třeba táhnout dokola a dolů. A to skutečně není dobře. Nemůžeme si dovolit, aby nás ten proud chytil.

Prozatím byli v bezpečí, dokud byla gravitace spodní strany ještě slabá. Oceánský proud je vystřelil vodorovně za okraj asteroidu, což jim dopřálo pauzu, ale umělá gravitace spodní strany je nakonec stáhne. Působila již na kapičky vodní tříště, stahovala je zpátky do proudu.

Musejí se dostat pryč, dokud gravitace zůstává slabá. A jeho napadala jediná hnací síla, kterou mají.

Ozzie zkontroloval, že provaz, který má kolem pasu, je velice pevně přivázaný k patě stěžně, a pustil se. Orion polekaně vyjekl; vytřeštěnýma očima sledoval každý Ozzieho pohyb. Bylo to už dávno, co se Ozzie naposledy ocitl v beztížném stavu. A ani tenkrát mu manévrování moc nešlo. Vybavil si základní pravidlo, že žádný pohyb nesmí být prudký, a zlehka zatlačil na stěžeň. Tříští kolem nich pluly předměty, většinou kulové plody, které si s sebou přivezli a kterým se podařilo uniknout z jejich proutěných košů. Když viděl, jak kolem něho prolétlo jeho holení, zaklel, tak absurdně ho ta drobná ztráta naštvala. Ruční organizér měl naštěstí stále připnutý k batohu, který byl pevně přivázaný k palubě. Uvolnil lesknoucí se zařízení a přitahováním se dostal přes Poutníka až k Točimu.

Mohutný mimozemšťan se držel svými pohybovými hřbítky tak urputně, že se dřevěná paluba v těch místech vyboulila nahoru. Některé hrubě opracované větve se dokonce začínaly lámat. Ozzie se jedné větve v palubě chytil a přistrčil organizér před Točiho vystouplé oko.

„Musíme se odsud dostat,“ zakřičel Ozzie. Organizér přeložil jeho hlas na displeji do tančících fialových explozí.

„Zabijeme se pádem,“ odpověděl prostřednictvím organizéru Toči. „Je mi to líto. Chtěl bych víc života.“

„Nemám čas na vysvětlování,“ odvětil Ozzie. Uvědomoval si, že burácení vodopádu slábne, jak se kaskáda pozvolna zklidňuje. „Věř mi, prosím. Potřebuju, abys letěl, dostal nás odsud.“

„Příteli Ozzie. Neumím létat. Je mi líto.“

„Ale ano, umíš. Plav, Toči. Plav ve vzduchu. Od vodopádu. Ze všech sil.“ Ozzie nemotorně přelezl kolem Točiho těla dozadu. Mimozemšťanova přirozená tělní pokrývka z vějířovitých útvarů podobných peří byla nasáklá vodou a lepila se mu na tuhou kůži. Na dotek mu připadaly promočené. Neodvažoval se zatáhnout za žádné moc prudce, aby se nevytrhlo. Nakonec se dostal zezadu za Točiho a nataženýma rukama sevřel mimozemšťanovy pohybové hřbítky. Cítil, jak mu gumovitá tkáň pod prsty klouže. Očka mu nabobtnala přes ruce a vytvořila nezničitelné spojení.

Toči zůstal dlouho napnutý a pak se Poutníka nenadále pustil. Všechny čtyři svalové hřbítky roztáhl do širokých ploutví, které se začaly váhavě vlnit. Ozzie cítil, jak se mu provaz kolem pasu napnul. Když pak Toči začal ploutvemi zabírat mohutněji, napětí v provazu se ještě zvýšilo. Kdyby se Ozzie zamyslel nad hmotností voru, možná by vymyslel trochu jiný způsob, jak by je Toči měl dostat ven. Takto byl kritickým článkem řetězu on. Když je teď Točiho rázné pohyby vpřed odtahovaly ze slábnoucího gravitačního pole spodní strany, celý vor doslova visel Ozziemu na pase. Tlak na jeho paže stále sílil a přinutil ho zatnout zuby. Když Toči viděl účinek svého snažení, jeho nadšení se zvýšilo. Od jeho ploutví dokonce vanul dozadu mokrý vítr. Mohutný tvor začal ploutve dál měnit, ztenčovat je, aby se víc podobaly křídlům. Ozzie si byl jistý, že tah mu paže každým okamžikem vyškubne z ramenních kloubních jamek.

Nevěděl přesně, jak dlouho to trvalo, ale nakonec tříšť prořídla na slabé mžení. Pak ustalo i to. Nechali závoj vodopádu za sebou a ocitli se na přímém slunci. Kolem se zhmotnila zářivě modrá obloha, kůži mu prostoupilo její teplo. Hluk vodopádu se změnil ve vzdálené hučení a již nehrozil.

Toči přestal mávat a stáhl vlnité svaly zpátky do obvyklých hřbítků lemujících jeho boky. Ozzie cítil, jak tělem velkého přítele proběhlo z jednoho konce na druhý slabé zachvění. Když se podíval dolů mezi nohy, uviděl, že pomalu plují k voru, odkud k nim s nadějí vzhlíží Orionův vyjevený obličej. Provaz již nebyl napnutý a ohýbal se do poddajných smyček, které se plazily vzduchem. Jen tak tak se nenabodli na vršek stěžně a klesli na palubu. Toči natáhl tenké chapadlo a jeho konec omotal kolem větve.

Svalovina pohybových hřbítků, jež svírala Ozzieho ruce, se zatáhla do těla a on chňapl po stěžni. Srdce mu pod žebry prudce bušilo.

„Co se děje?“ zeptal se Orion. Chlapec se pořád nepustil paluby, ke které byl přivázaný. „Proč nejsme mrtví?“

Ozzie otevřel ústa a hlasitě si říhl. Když teď měl chvíli volna, cítil, jak se žaludek bouří proti neustálému pocitu pádu. Jako by tato obtíž nestačila, v hlavě měl pocit, jako by najednou dostal rýmu a měl úplně ucpané dutiny. „Nepadáme v normálním smyslu,“ řekl Ozzie pomalu. Uvědomoval si, že Točiho tělo zaměřilo oko na ruční organizér, kde mimozemšťan dychtivě četl ježaté nachové obrazce rozkvétající na displeji. „A tohle není normální planeta.“ Nejistě ukázal zpátky ke gigantickému vodopádu. Za levoboční stranou voru vytvářel obrovský závěs blyštivého pohybu, táhnoucí se třemi směry do úběžníku. Konec poskytoval pouze okraj asteroidu. A zdálo se, že se zvolna vzdaluje.

Poutník ve skutečnosti klesl několik kilometrů pod úroveň oceánu. Voda přelévající se přes okraj divoce pěnila a vířila. Zato za nimi se teď chovala o poznání klidněji. Obří, kroutící se stěny vody a pěny se znovu slévaly do jediného zčeřeného proudu valícího se po útesu, jenž tvořil bok umělého asteroidu. Snažil se očima tekoucí vodu sledovat, ale nedokázal na to přijít, kam míří, ani když měl sítnicové implantáty nastavené na maximální přiblížení. Vypadalo to, že na samém okraji rozlišení se útes stáčí. Jestli v tom měl pravdu, znamenalo to, že asteroid má tvar polokoule.

Přímo nad nimi byl okraj asteroidu zakřivený určitě, i když velice mírně. Jeho implantáty provedly několik výpočtů: jestli byl vršek opravdu kulatý, měl by v průměru něco přes tisíc pět set kilometrů. Uznale hvízdl.

„Já asi budu zvracet,“ ozval se zkroušeně Orion.

„Poslyš, mladíku,“ řekl Ozzie. „Opravdu si uvědomuju, že ti to přijde jako strašně divný pocit a jak hrozně to vypadá, ale lidské tělo v těchto podmínkách dokáže žít. Když jsem byl ve tvém věku, astronauti poletovali ve vesmíru měsíce.“

„Já žádné astronauty neznám,“ zanaříkal smutně Orion. „Nikdy jsem neslyšel o mimozemšťanech, kterým by se tak říkalo.“

Ozzie by nejraději nechal hlavu klesnout do dlaní, jenže k tomu by potřeboval gravitaci.

„Ani já si nejsem jistý, že to mé tělo dokáže přežít,“ promluvil prostřednictvím organizéru Toči. „Cítím se velice nepříjemně. Nechápu, proč si myslím, že padám. Vidím, že to tak není, ale smysly mi říkají něco jiného.“

„Vím, že je to ze začátku těžké,“ řekl Ozzie. „Ale věřte mi, přátelé, vaše těla si na to zanedlouho zvyknou. Jestli se dá řídit podle zkušenosti, možná se vám to dokonce začne líbit.“

Když Orion vydal nešťastný dávivý zvuk, zarazil se. Chlapec slabě zvracel.

„Rád bych ti věřil, příteli Ozzie,“ promluvil Toči. „Ale domnívám se, že dost dobře nerozumíš mé fyziologii, abys mohl takové tvrzení vyslovit.“

Orion si otřel ústa rukou a s odporem se zadíval na lepkavé žluté kuličky, které pomalu oscilovaly vzduchem před jeho obličejem. „Tady zůstat nemůžeme,“ zvolal zdeptaně. „Toči, mohl bys nás přitáhnout zpátky k ostrovu?“

„Měl bych to dokázat.“

„Ale no tak, hoši,“ řekl Ozzie. „Neuspěchejme to. Jestli přeletíme nad oceán a zmocní se nás gravitace, nejspíš spadneme doopravdy.“

„Určitě to bude lepší než tohle,“ zanaříkal Orion. Tváře se mu znovu nafoukly a on zasténal.

Ozzie se ohlédl k asteroidu. Rozhodně se od něho vzdalovali, pomalu, ale vytrvale. „V tom plynném halu jsou další objekty. Vzpomínáte si, co mi řekl Bradley Johansson? Skončil na nějakém stromovém útesu, který tady žije na oběžné dráze. A oni určitě mají stezky odsud. Jak jinak by se vrátil do Společenství?“

„Jsou daleko?“ zaúpěl Orion.

„Nevím,“ řekl trpělivě Ozzie. „Budeme si muset počkat, co najdeme dál.“ Natáhl ruku. „Je tady slabý vítr. To znamená, že se pohybujeme.“ Uvědomil si, že vor se natočil a asteroid teď klouže pod palubu.

„Já to vážně nesnáším,“ prohlásil Orion.

„Vím. Pojďme všechno co nejlépe zajistit. Nemůžeme riskovat, že ztratíme další zásoby. Anebo třeba někoho z nás.“

*

Záměrem architektů Tulipánového zámku bylo, aby sál ve stylu zimní zahrady sloužil jako ranní jídelna. Vybíhala z východní strany severního křídla jako nějaká nízká, osmiúhelníková bublina: tradiční vysoká skleněná střecha podpíraná litinovými sloupy a stěny z mírně oblých tabulí sbíhajících až po zem. Podlahu pokrývaly klasické černobílé mramorové dlaždice a uprostřed byl velký kulatý bar Romanate, kde si hýčkaní majitelé mohli vychutnat ranní jídlo v přerušovaných proudech jasného slunce. Z velkých, neglazovaných květináčů u každého sloupu rostly fuchsie či jiné popínavé rostliny a svým rozkošatělým listovím poskytovaly mírný stín. Tak jako ve všech slunných místnostech s vegetací, která se stále zalévá, vznášel se ve vzduchu nasládlý pižmový pach, k němuž se během dne přidávaly jemné vůně krátce žijících květin, jež rozkvétaly celý rok.

Jelikož rodina Burnelliových raději zahajovala den v krytější jídelně západního křídla, udělala si Justine ze sálu něco jako neformální pracovnu. Slavnostní židle šly ven a byly nahrazeny velkými koženými pohovkami, a dokonce několika gelovými vaky. Na centrálním baru dnes stálo jen obří akvárium srpkovitého tvaru s množstvím barevných ryb ze Země i jiných planet, které po sobě obezřetně pokukovaly. Místa zbylo jen tolik, aby mohli dva technici na zbylou plochu nainstalovat nový velký organizér.

Justine se od dveří dívala, jak dokončují kontroly a sbírají si nářadí. Byla samozřejmě v černém, v obyčejné dlouhé sukni a halence, která se k ní hodila – žádný módní výstřelek, ale také nic zasmušilého. Jen jednoduché vyjádření, což jí připadalo nejvhodnější. Předpokládala, že většina lidí z jejích společenských kruhů by význam ani nepochopila, neboť takoví jako oni se již myšlenkou smrti nemuseli zabývat.

„Tak vám to funguje, madam,“ řekl profesně starší z obou techniků.

„Děkuji,“ odpověděla odměřeně Justine. Oba technici zdvořile přikývli a odešli. Byli z Dislanu, elektronické firmy z rodinného portfolia, která vyráběla a dodávala zařízení pouze pro rodinu.

Došla ke strohému šedostříbrnému válci, který stál na desce z leštěné žuly. Na horním okraji byla maličká červená kontrolka, která jasně svítila.

Do sálu vešla Paula Myo a zavřela za sebou vysoké dvoukřídlé dveře. „Je to bezpečné, senátorko?“ zeptala se s jistou skepsí v hlase. Zároveň se podívala širokými okny ven. Pahorky okresu Rye za růžovou zahradou vytvářely zvrásněnou krajinu borových lesů přerušovaných sytěji zelenými porosty rododendronových keřů, které již dávno odkvetly.

Justine dala pokyn svému e-správci. Stěny a střecha se rozplynuly v zrnitou oponu šedého světla, jako když holografický projektor ukazuje pochmurnou podzimní oblohu. Nezůstal ani náznak vnějšího světa; působilo to skoro až klaustrofobicky. „Teď ano,“ řekla nadneseně Justine. „A organizér je naprosto nezávislý, nemá dokonce ani uzel, takže se na něj nikdo nemůže napíchnout. Jsme nejizolovanější, jak je v moderním světě možné.“ Vytáhla z tenkého kovového pouzdra paměťový krystal a postavila se před organizér. Když pak na něj shora přitiskla ruku, jediná kontrolka změnila barvu z červené na zelenou. „Chci, abys to prošla a řekla mi, co to obsahuje.“

„Ano, senátorko,“ odpověděla LI. Malý kruh na vršku válce se rozevřel a Justine pustila paměťový krystal dovnitř.

„Je to kvantový skener,“ řekla Justine Paule. „Takže by měl dokázat najít veškeré léčky přichystané v molekulární struktuře.“

Sedly si obě na jednu pohovku. Hnědá kůže byla z ostrého slunce tak vysušená, že praskala. Kromě hebkosti, kterou jí dodávalo stáří, to byl jeden z důvodů, proč ji Justine měla ráda. Ošumělý kus nábytku v milionářském sídle podle ní dodával sálu zvláštní půvab, známku osobní identity.

„Jak proběhla pitva?“ zeptala se Justine.

„Všechno úplně normální,“ odpověděla Paula. „Potvrdila se absence jakéhokoli paměťového implantátu. Jinak byly všechny jeho implantáty relativně běžné. Zpravodajská služba vesmírného loďstva vypátrá výrobce, což by nás mělo přivést ke klinice, která je Kazimirovi zavedla. Předpokládám, že operace se hradila hotově nebo z jednorázového účtu. Adam Elvin nedělá základní chyby, ale třeba se na ně usměje štěstí.“

„To je všechno?“ Justine si nebyla jistá, co čekala. Něco, co by ho dělalo zvláštním, nějaký aspekt, který by dokazoval jeho výjimečnost.

„V podstatě ano. Příčina smrti byla potvrzena jako iontový výstřel. Nebral žádné drogy; ale našly se důkazy silných dávek steroidů a hormonů v posledních několika letech, což je pochopitelné u někoho, kdo se narodil na planetě s nízkou gravitací. Měla byste vědět, že neprodělal žádnou buněčnou restrukturalizaci.“

Justine se na vyšetřovatelku zamračila. „Byl to skutečně on,“ vysvětlila Paula. „Nesnažili se podstrčit vám dvojníka.“

„Aha.“ To mohla říct vyšetřovatelce sama. Byl to Kazimir, to by nikdo zfalšovat nedokázal. „Co jeho hotelový pokoj? Nenašly se tam žádné stopy?“

„Zdá se, že ne. Dostávám zprávy přímo ze zpravodajské služby vesmírného loďstva, jakmile se dostanou do jejich databáze. Jistě, jestli do zpráv něco nedávají, jestli si to nechávají pro sebe, máme problém.“

„Je to pravděpodobné?“

„Je to určitá malá možnost. Podle zákona musejí dát do záznamů všechno, tudíž k tomu má Senátní bezpečnostní služba přístup, neboť stojíme v potravním řetězci bezpečnostních služeb výš. Ale my obě víme, že vesmírné loďstvo má ve svých řadách škůdce. Může se stát, že někdo z Hvězdoplavcových lidí informace zadržuje.“

„Pokud ne, dozvíme se z hotelového pokoje mnoho?“

„Ani ne. Zdá se, že Strážci přistupují ke své práci doma stejně důkladně jako všude jinde. Jediná zpráva, které přikládám opravdovou důležitost, jsou Kazimirovy finanční záznamy. Mělo by nám to umožnit analyzovat jeho pohyby předtím, než jste vesmírné loďstvo na jeho přítomnost upozornila.“

Připomínka vyvolala v Justine nové vzedmutí pocitu viny, až jí z toho ztuhla čelist. „Kdy by měly být připravené?“

„Za pár dní. Kancelář zpravodajské služby vesmírného loďstva v Paříži data porovná. Já je pak vyhodnotím.“

„Paříž: to je vaše bývalá kancelář, ne?“

„Ano, senátorko.“

„Domníváte se, že Hvězdoplavcův agent je tam?“

„Ano, je velice pravděpodobné, že tam jeden z nich je. Před svým propuštěním jsem uskutečnila několik provokačních operací.“

„A já jsem jim nahlásila Kazimira,“ poznamenala trpce Justine.

Paula Myo se dívala přímo před sebe na válec obsahující organizér. „Já Hvězdoplavce odhalím, senátorko. To je to, za co Strážci bojují, to, čemu Kazimir McFoster věřil víc než čemukoli jinému.“

Justine přikývla. „Jistě.“

„Dokončila jsem analýzu paměťového krystalu,“ oznámila LI. „Obsahuje tři sta sedmdesát dva soubory zašifrovaných dat. Obsahují jisté softwarové pojistky proti neoprávněnému přístupu, které se však dají snadno obejít.“

„Dobře,“ řekla Justine. S ohledem na kapacitu organizéru by ji velice překvapilo, pokud by nedokázal získat přístup k tomu, co je v krystalu uloženo. „Dokážeš ty soubory dešifrovat?“

„Jsou zašifrované prostřednictvím tisícdvousetosmdesátirozměrné geometrie. Nemám dostatečnou výpočetní kapacitu, abych mohla takovou úroveň dešifrovat.“

„Do hajzlu,“ ulevila si Justine. Nakrátko se v ní skutečně vzedmula naděje; od hardwaru, který ji přišel na více než pět milionů pozemských dolarů, čekala trochu víc. „Kdo může?“

„VI,“ řekla Paula. „A samozřejmě Strážci.“

Justine položila otázku, kterou považovala za velmi obtížnou. „Důvěřujete VI?“

„Tím, že nám pomáhá porazit mimozemské Dokonalé, ji považuji za důvěryhodného spojence.“

„To je velice opatrná odpověď.“

„Nedomnívám se, že člověk může pochopit plné motivy VI. Neznáme ani její opravdové záměry ve vztahu k nám jakožto druhu. Tvrdí o sobě, že je neškodná, a nikdy proti nám nijak nezasáhla. Ale…“

„Ano?“

„Během svého vyšetřování jsem narazila na případy, které ukazují na to, že nám věnuje mnohem víc pozornosti, než je ochotná připustit.“

„Vlády se zabývají shromažďováním zpravodajských informací od doby, co se Trójané nechali hodně ošklivě překvapit tím dárkem, který jim zanechali Řekové. Ani na okamžik nepochybuji o tom, že nás VI sleduje.“

„Ale proč? Existuje několik teorií, z nichž většina patří do širších sfér konspirační paranoie. Všechny mají tendenci zabývat se jejím začínajícím vzestupem k božství.“

„Čemu věříte vy?“

„Podle mého názoru se na nás dívá hodně podobně, jako bychom my pohlíželi na lehce problematického souseda. Monitoruje nás, protože nestojí o žádná překvapení, obzvlášť taková, která by ohrozila její okolí.“

„Je to skutečně důležité?“

„Pravděpodobně ne, pokud se nerozhodne, že se dá na stranu Dokonalých.“

„Kruci, vy jste ale podezíravá.“

„Beru to spíš jako takový rozšířený šachový trénink,“ řekla vyšetřovatelka.

„Prosím?“

„Snažím se vidět co nejdál dopředu všechny možné tahy, které se proti mně dají udělat. Ale souhlasím, že možnost, že by se z VI stal nepřítel, je mimořádně mizivá. Na osobní úrovni jsem s ní navázala užitečný pracovní vztah; a samozřejmě má v sobě nahraných mnoho lidských osobností, což by mělo působit v náš prospěch.“

„Zatraceně, teď vůbec nevím, co si mám myslet.“

„Omlouvám se, nechtěla jsem vás vystavit další úzkosti. S ohledem na vaši momentální situaci to ode mě bylo neuvážené.“

„Víte, jediným přínosem, který mi momentálně dává můj věk, je to, že poznám, kdy jsem příliš rozhozená na to, abych dělala taková rozhodnutí. Takže když dovolíte, nechám to na vás. Chcete požádat VI, aby vám to dešifrovala?“

„Jediná další možnost je kontaktovat Strážce a požádat přímo je.“

„Víte, jak to udělat?“ zeptala se Justine.

„Ne. Kdybych měla takové vodítko ke Strážcům, pozavírala bych je už před desítkami let.“

„Jistě.“ Šedomodrá ikonka kódu, který jí poslal Kazimir, visela v rohu jejího virtuálního zorného pole, nečinná, ale tak lákavá. Opět si uvědomila, že na takové rozhodnutí neuvažuje dostatečně jasně. Nevěděla ani, jestli by měla vyšetřovatelce říct, že ji má. A kontakt mezi senátorkou Společenství a něčím, co je momentálně klasifikováno jako politická teroristická skupina, by byl závažný skutek. Instinktivně se jí příčilo riskovat nahrání toho neškodného kódu do unisféry. Pokud by se o takovém spojení dozvěděla veřejnost dřív, než se podaří Hvězdoplavce odhalit, znamenalo by to pro ni naprostou diskreditaci. Ani rodina by ji nedokázala ochránit. A Hvězdoplavec by si připsal další vítězství.

„Je možné, že nebudeme muset nikoho žádat, aby nám s tím paměťovým krystalem pomohl,“ řekla Paula. „Vesmírné loďstvo tu observatoř v Peru vyšetřuje. Měli by být schopni zjistit povahu těch dat, i kdyby soubory zůstaly zablokované.“

„Tak dobře,“ řekla s úlevou Justine. „Počkáme, dokud vesmírné loďstvo nedodá tu zprávu.“ Vytáhla z organizéru paměťový krystal a zrušila odstínění sálu. Velkými okny znovu vtrhlo dovnitř teplé odpolední slunce, až to Justine donutilo zamrkat.

U dveří stál zámecký majordomus. „Čeká na vás admirál Columbia, madam,“ oznámil.

„On je tady?“ zeptala se překvapeně Justine.

„Ano, madam. Uvedl jsem ho do přijímacího pokoje v západním křídle a požádal jsem ho, aby počkal.“

„Řekl, co chce?“

„Bohužel ne, madam.“

„Zůstaňte tady,“ řekla Justine Paule. „Vyřídím to.“ Odkráčela ústřední chodbou severního křídla. Cestou se narovnala v ramenou. Pro Columbiu bylo typické pokusit se získat výhodu tím, že ji překvapivě navštíví na její domácí půdě. Jestli se domníval, že by taková primitivní taktika mohla platit třeba jen proti nejméně významným v hierarchii Burnelliů, ošklivě se mýlil.

Výzdoba přijímacího pokoje v západním křídle pocházela z nejrozmařilejšího období francouzské monarchie. Justine měla odjakživa averzi k takovému množství zlacených rámů a plátkového zlata. A dobová křesla sice byla nádherně zdobená, ale sedět v nich jakkoli dlouho bylo ve skutečnosti nepohodlné.

Admirál Rafael Columbia na ni čekal vestoje před obrovským krbem. Jednu nohu měl maličko zdviženou a položenou na mramorové topeniště. K dokonale upravené uniformě stačilo přidat kabát podšitý kožešinou, a nic by nechybělo k obrazu majestátního cara. Zdálo se, že si prohlíží onyxové věžové hodiny vévodící krbové římse.

„Senátorko.“ Když vešla, otevřela si dvoukřídlé dveře a nakráčela dovnitř, lehce se jí uklonil. „Obdivoval jsem ty hodiny. To je originál?“

Dveře se za ní tiše zavřely. „Myslím, že ano. Otec je velice dravý sběratel.“

„Jistě.“

Justine ukázala na prosklený stůl, v jehož desce byl vyleptaný erb Burnelliů. Sedli si proti sobě na židle s vysokými opěradly.

„Co pro vás mohu udělat, admirále?“

„Senátorko, bohužel se vás musím zeptat, proč jste zasáhla do operace zpravodajské služby vesmírného loďstva. Konkrétně tím, že jste z místa zločinu odvezla tělo osoby podezřelé z terorismu.“

„Já jsem nic neodvezla, admirále. Doprovodila jsem tělo.“

„Zařídila jste, aby bylo převezeno do neoficiálního zařízení.“

„Ano, do biotechnologické firmy naší rodiny. Kde byla pitva provedena pod oficiálním, plným dohledem.“

„Proč, senátorko?“

Justine ho zahrnula mrazivým úsměvem. „Protože nemám důvěru ve zpravodajskou službu vesmírného loďstva. Právě jsem byla svědkem katastrofálního fiaska celé operace. A já jsem další fiasko nechtěla připustit. Kazimirovo tělo by mělo lidem ze zpravodajské služby poskytnout mnoho vodítek. Podle toho, co jsem doposud viděla, se vaše oddělení ukázalo jako pozoruhodně neschopné. V tomto případě už se žádné další chyby stát nesmějí, admirále. Nepřijmu žádné výmluvy.“

„Senátorko, mohu se zeptat, odkud znáte Kazimira McFostera?“

„Setkali jsme se, když jsem byla na Vzdálené na dovolené. Zažili jsme spolu krátký flirt. Potom se těsně před útokem Dokonalých objevil tady v Tulipánovém zámku. Když mi řekl, že pracuje pro Strážce, přirozeně jsem ihned informovala komandéra Hogana. Je to všechno v záznamech.“

„Co chtěl?“

„Několik věcí. Přesvědčit mě, že Hvězdoplavec skutečně existuje. Odstranit celní kontroly všech nákladů cestujících na Vzdálenou. Odmítla jsem.“

„Takže jste si tenkrát nebyli blízcí?“

„Ne.“

„Pokud vím, jeho smrt vás mimořádně rozrušila.“

„Mimořádně mnou otřásla. Nejsem zvyklá být svědkem totální smrti. Ať už byly jeho názory a aktivity jakékoli, nikdo tak mladý by neměl zemřít.“

„Pitva s dohledem byl váš nápad, senátorko?“

„Ano.“

„Pokud vím, tělo doprovázela také Paula Myo.“

„Vyšetřovatelka Myo má mou plnou důvěru.“

Rafaelův výraz zpřísněl. „Bohužel tuto důvěru nesdílím, senátorko. Vyšetřovatelka představuje významný faktor celého problému se Strážci, před kterým zpravodajská služba vesmírného loďstva stojí. Překvapilo mne a silně znepokojilo, když jsem se dozvěděl, že vaše rodina zajistila, aby byla jmenována do Senátní bezpečnostní služby.“

„Překvapilo nás, že jste ji propustil ze zpravodajské služby vesmírného loďstva.“

„Po sto třiceti letech bez výsledků mi to připadalo na místě.“

„Všichni ve Společenství vyšetřovatelku znají právě proto, že má výsledky.“

„Abych k vám byl upřímný, senátorko, Myo přestává chápat, co se děje. Obvinila své podřízené z neloajálnosti. Prováděla nepovolené externí operace. Začala také projevovat podporu teroristům, které měla pronásledovat.“

„Podporu? V jakém smyslu?“

„Řekla, že věří v mimozemského Hvězdoplavce.“

„A vy ne?“

„Ovšemže ne.“

„Kdo zabil mého bratra, admirále?“

„Nerozumím. Víte, že to byl stejný vrah, který zabil McFostera.“

„Přesně tak. A McFoster byl Strážce. Nevím, pro koho ten vrah pracuje, ale dotyčný jde proti Společenství i proti Strážcům. Domnívám se, že vám to nechává poměrně úzké pole podezřelých, nebo ne?“

„Strážci byli zapletení do černého obchodu se zbraněmi velice dlouho. Jako skupina mají tito lidé tendenci řešit své spory extrémní silou. Domníváme se, že vrah pracuje pro jednoho z obchodníků, kterého se to týká.“

„A bratr se do toho jenom připletl?“

„Pokud došlo k zablokování zásilky zbraní, v sázce by bylo hodně peněz.“

„To je absurdní. Senátoři Společenství nejsou vražděni v nějaké primitivní vendetě.“

„Stejně tak je nezabíjejí neviditelní mimozemšťané.“

Justine se opřela a zpražila admirála zlostným pohledem.

„I když může být nepříjemné se s tím smířit, senátorko,“ řekl Rafael, „ve Společenství působí početné kriminální bratrstvo. Proto vznikl Mezihvězdný direktoriát závažných zločinů. Jestli mi nevěříte, klidně se zeptejte vyšetřovatelky Myo. Nebo se můžete zamyslet nad tím, proč existuje Senátní bezpečnostní služba. Máme dost problémů se skutečnými hrozbami Společenství. Opravdu si nepotřebujeme vymýšlet nové.“

„Snažíte se mě zastrašit, admirále?“

„Informuji vás o tom, že vaše současné kroky jsou v této obtížné době nevhodné. Teď se potřebujeme semknout a bojovat s velice reálným nepřítelem.“

„Vesmírné loďstvo má mou plnou podporu a bude ji mít i nadále.“

„Děkuji, senátorko. Ještě poslední věc. Ten terorista McFoster se účastnil nějaké kurýrní mise. Nenašli jsme, co převážel.“

Justine naklonila hlavu na stranu a prázdně se na něho usmála. „Není to neobvyklé?“

„Velice neobvyklé, senátorko. Napadlo mě, jestli jste si ničeho nevšimla, když jste ho doprovázela.“

„Ne.“

„Víte to jistě, senátorko?“

„Neviděla jsem, co převážel. Pokud vůbec něco převážel.“

„Jistě.“ Columbiův pohled ani na okamžik neuhnul. „Nakonec to totiž najdeme.“

„Tak jako jste pak našli toho vraha?“ Byl to dětinský posměšek, ale Justine si ho i tak vychutnala, obzvlášť to, jak Columbiovi těsně nad límcem uniformy zrudl krk.

*

Když se Justine vrátila do své pracovny, Gore Burnelli a Paula Myo seděli na ošoupané kožené pohovce a hovořili spolu. Odlesky světla od sloupů a podlahy se odrážely od jeho hladké zlaté tváře, s každým maličkým pohybem se zavlnily. Justine při příchodu zapnula stínění a odřízla denní světlo.

„Ten mladý McFoster z tebe udělal sentimentální měkkotu,“ řekl Gore, jakmile měli zajištěné soukromí. „Měla jsi Columbiovi nakopat prdel tak, že skončí až na oběžné dráze. Dřív by sis ho dala k snídani. Nemůžu tomu uvěřit, že se z některé mojí dcery stala taková podělaná liberální chudinka.“

„Žijeme v nových časech, otče,“ odpověděla Justine klidně. „Já nejsem mimo prostor a čas.“ Vřelo v ní, že něco takového vůbec někde vyslovil, natož před vyšetřovatelkou. I na Paule Myo, obvykle tak vyrovnané, bylo vidět, že jí Goreův výbuch není příjemný.

„Jenom ti říkám, jak to je, holčičko. Jestli máš kvůli mrtvému příteli rozhozené emoce, měla by sis vzpomínky na něho nechat z mozku vymazat. Nemůžu si dovolit, abys byla slabá, teď ne.“

„Rozhodně zvážím, že bych ze života vymazala všechno, co mi připadá odporné.“ Občas uvažovala, jestli je Gore s ohledem na počet adaptací provedených na svém těle ještě dostatečně lidský, aby si dokázal vybavit pojmy jako láska a pochopit je.

„To už je lepší,“ zasmál se pro sebe. „Musíš vědět, že po tom průšvihu v LA Galactic po tobě Columbia půjde jak slepice po flusu. Chce tady Paulu trvale dostat mimo hru a zároveň by si ze Senátu rád udělal takový malý sovětský parlament, který bude pokaždé hlasovat jednomyslně pro něho.“

„Columbia vám nemusí dělat ty největší starosti,“ promluvila Paula.

Justine a Gore přerušili malý souboj vůlí a podívali se na vyšetřovatelku.

„Domnívám se, že znám pravý důvod, proč byl Thompson zabit.“

„A to jste mi ho kurva ještě neřekla?“ utrhl se na ni Gore.

„Skoro celou dobu, co jsem byla v direktoriátu, jsem lobbovala za to, aby veškeré zboží převážené na Vzdálenou prověřovali inspektoři na úrovni policie. Výkonná rada to pokaždé zablokovala, dokud ten návrh neprosadil Thompson.“

„A Hvězdoplavec ho za to zabil,“ řekl Gore. „To jsme věděli.“

„Thompson mi těsně před smrtí zavolal. Řekl, že zjistil, kdo moje požadavky blokoval. Nigel Sheldon.“

„To nemůže být pravda,“ namítla automaticky Justine. „Sheldon umožnil, aby celé Společenství vzniklo. Nebude se je snažit rozvracet.“

„Z vlastní vůle ne,“ promluvil Gore. Přestože mu zlatá kůže jakýkoli normální výraz znemožňovala, bylo vidět, že ho ta představa znepokojuje. „Ale pokud vím, Bradley Johansson vždycky tvrdil, že ho mimozemšťan zotročil.“

„Přehrála jsem si záznam Kazimirovy poslední minuty v terminálu Carralvo už několikrát,“ řekla Paula. „Vypadá to, že vraha znal. Dokonce měl radost, že ho vidí. Skoro jako by byli staří přátelé.“

„To ne.“ Justine celou myšlenku odmítala vrtěním hlavy. „Nevěřím, že by se k Sheldonovi někdo dostal. Bezpečnostní opatření, které má naše rodina kolem sebe a svých omlazovacích zařízení, jsou obrovská. Sheldonova budou ještě silnější.“

„Strážci přišli s tvrzením, že pro Hvězdoplavce pracuje prezidentka Doi,“ připomněla Paula.

„Však to taky byl pořádný nesmysl,“ zavrčel Gore. „Pokud by ten hvězdoplavecký hajzlík dokázal proniknout Senátní bezpečnostní službou a Sheldonovou ochranou, nemusel by se schovávat ve stínech; už by nám dělal Führera.“

„Proč tedy byl váš syn zabit?“ otázala se Paula. „Jen kvůli zavedení kontrol nákladů? Nebo proto, že odhalil spojení?“

„Dobrá,“ uznal zdráhavě Gore. „Předpokládejme, že Thompson narazil na nějakou informaci, která ho přesvědčila. Zmínil se, od koho má Sheldonovo jméno?“

„Ne. Řekl, že je to celé velice nejasné, že je to politika na nejvyšší úrovni.“

„Politika nemá vysokou úroveň,“ zabručel Gore. Potom se otočil k Justine. „To bude na tobě. Potřebujeme zjistit, od koho Thompson tu informaci získal.“

„Tati, zdaleka nemám v Senátu takové kontakty jako on.“

„Panebože, přestaneš se už podceňovat, holčičko? Když si budu chtít poslechnout tak žalostné kňučení, zajdu navštívit advokáta lidských práv z Orléansu.“

Justine rozhodila rukama.

„Dobře, zkusím naslepo vykřikovat otázky a uvidím, jestli si na mě někdo přijde vystřelit.“

Gore ohrnul konce svých metalických rtů v náznaku úsměvu. „To je lepší,“ řekl.

„Za jakým účelem?“ zeptala se Paula.

„Jak to sakra myslíte, za jakým účelem?“

„Co uděláte, pokud senátorka potvrdí, že moje žádosti blokoval Sheldon?“

„Jestli je to pravda, budeme muset za významnějšími příslušníky jeho rodiny a ukázat jim, co se stalo. Očekávám, že ho nechají oživit a aktualizovat z bezpečné paměťové zálohy z doby předtím, než došlo k jeho zkorumpování – ať to bylo kdykoli.“

„Myslíte, že Sheldonova rodina vás podpoří?“

„Všichni nemůžou být agenti Hvězdoplavce.“

„To jistě ne. Ale jak poznáme, kteří jsou?“

„To, čím se zabýváme, je velice předčasné,“ řekla Justine. „Zkusme nejdřív dát dohromady svá podezření. Potom bychom měli mít jasnější představu, co dělat.“

„Potřebujeme také vytvořit nějaká spolehlivá spojenectví,“ řekl Gore. „Určitou politickou síť odporu, která bude působit proti vlivu Hvězdoplavce. Tím začnu.“

„Pozor na Columbiu,“ řekla Paula. „Když teď ví, že mě podporujete, půjde i po vaší rodině. A jeho politický vliv narůstá. Ve společnostech dochází v době války k mnoha zkratkám; jako admirál, který má na starost domácí obranu, bude moci vydávat rozkazy, které by v časech míru nebyly nikdy tolerovány.“

„Tím se netrapte. Peklo by muselo zamrznout, aby na mě vyzrál nějaký halgartský poskok.“

*

Malý letoun Boeing 44044 VTOL přistál na plošině observatoře ve zvířeném vzduchu z elektrických trysek, které dokázaly z písčité hnědožluté půdy a špinavých ledových granulí namíchat slušnou bouři. Když turbíny zpomalily, rychle opadla a letuška otevřela dveře. Renne ucítila lupnutí v uších způsobené prudkým poklesem tlaku. Byli ve výšce pět tisíc sto metrů na západní straně And, kousek na sever od Sandie, a rozeklané hory tvořily všude kolem ní úžasnou, sněhem korunovanou podívanou. Renne okamžitě ucítila nedostatek kyslíku a mohutně nasála do plic vzduch. Nemělo to vůbec žádný efekt. Vstala ze sedadla, zapnula si kabát oblečený na silný svetr a přeběhla přes kabinu dopředu. Venkovní světlo bylo tak ostré, že se na horním konci schodů zastavila a nasadila si sluneční brýle. Ve zrádně řídkém vzduchu jí dech tvořil před obličejem bílé fáborky.

Na zemi na ni čekali dva důstojníci z limské kanceláře zpravodajské služby vesmírného loďstva. Na sobě měli tmavě zelené bundy, které připomínaly spíš kosmické skafandry než výstroj do drsného počasí. Sestup po pěti hliníkových schodech ji dostal do stavu, kdy lapala po kyslíku.

Jeden z mužů postoupil dopředu a podal jí ruku. „Vítejte na stanici Antina, poručice Kempasová. Jsem Phil Mandia. Byl jsem součástí týmu, který McFostera sledoval cestou sem.“

„Skvěle,“ zasípala. Přes ochrannou, žlutě zabarvenou masku s brýlemi jeho obličej skoro neviděla. Srdce jí v hrudníku prudce bušilo. Museli jít velice pomalu. Zamířili k budově observatoře, řadě nízkých krabicovitých objektů z tmavého plastu, s okny připomínajícími spíš průzory. Pouze v jednom se svítilo. Tři hlavní talíře radioteleskopů stály na rozlehlém kamenném poli za budovami, obrovské bílé talíře balancující na neskutečně tenkých kovových věžičkách. Viděla, jak se jeden z nich pomalu natáčí a sleduje severní část obzoru.

„Jak se chová můj vězeň?“ zeptala se.

„Cufflin? Tvrdí, že neví prakticky nic; dostal prý nějakou bezpečnostní smlouvu od anonymního zprostředkovatele. Nevím, ale já mu věřím.“

„Jistotu budeme mít, až ho s sebou odvezu zpátky do Paříže.“

„Co s ním uděláte, přečtete mu vzpomínky?“

„Ano.“

Přestože obličej zakrývala Philu Mandiovi maska, jeho nesouhlasná grimasa byla dosti očividná.

Renniny nohy začaly křupat na ledové námraze, která pokrývala zem. Vypadalo to, že nikde nic neroste, dokonce ani trsy trávy. Musela dávat pozor, kam šlape, půda byla rozrytá hlubokými brázdami od kol, které zmrzly na kámen. Stárnoucí žlutě natřená vozidla, která je vytvořila, parkovala venku kolem budov, a vypadala jako nějací pochybní kříženci mezi traktory a sněžnými pluhy. Vedle nich stály dvě nové, vínově červené sedany Honda 4x4, které měly boky pocákané hustým hnědým blátem

„Těmi jste přijeli vy?“ zeptala se Renne.

„Jo.“ Phil Mandia pokynul hlavou k jediné neutěšené cestě, která se z observatoře vinula. „Vyjet sem nahoru bylo drsné.“

„Jak jste u všech všudy dokázali, aby vás McFoster neviděl?“

„Těžko.“

Renne si nebyla jistá, jestli žertuje nebo ne.

Došli k hlavní budově a vstoupili dovnitř, kde byl svět znovu teplý. Pro Rennino srdce, které dál uhánělo jako zběsilé, v tom nebyl žádný rozdíl. V první kanceláři, do které přišli, se musela ztěžka posadit. Už se nedokázala znovu postavit, takže si musela kabát sundat vsedě, což byl sice jednoduchý úkon, ale její nedostatek kyslíku ještě prohloubil. Nedovedla si představit, jak dojde zpátky k letounu; bylo možné, že ji ostatní budou muset odnést.

„Vám tato nadmořská výška nedělá problémy?“ zeptala se Phila Mandii.

„Nějaký čas trvá, než si člověk zvykne,“ uznal.

Renne si začínala uvědomovat, jak musí ležet místnímu týmu v žaludku. Nějaké velké zvíře, které poslali zkontrolovat, proč operace skončila fiaskem, aby se dala vina hodit na terénní tým. Tak to není, chtěla říct. Jenže pak by v jeho očích vypadala ještě slabší. S kancelářským politikařením si dokázala poradit celkem snadno.

„Dobře, chtěla bych začít u ředitelky.“

Jennifer Seitzová byla jen pět let po omlazení. Drobná, štíhlá žena s atraktivníma zelenýma očima a velice tmavou pletí. Na sobě měla vytahaný, kaštanově hnědý svetr, který mohl svou délkou fungovat i jako sukně; rukávy si vyhrnula, ale i tak jí na tenkých rukách plandaly. Renne došla k závěru, že si ho musela půjčit od někoho, kdo je nejmíň o půl metru vyšší. Vypadalo to, že vpád vesmírného loďstva do její observatoře ředitelku spíš podráždil, než zastrašil nebo znepokojil. Rázný odmítavý přístup navenek zmírňoval odzbrojující mladý úsměv, který dovedla vykouzlit. Philu Mandiovi se dostalo popuzeného pohledu, když ji do kanceláře zdvořile uvedl; i ten však vyzněl spíš jako pouhá netrpělivost než opravdový projev nesouhlasu.

Renne ukázala na kulaté okno ředitelny a tři velké antény venku. „Která je,“ odmlčela se, aby se znovu nadechla, „namířená na Mars?“

„Žádná,“ odpověděla Jennifer Seitzová. „Hlavní antény slouží pro radioastronomický průzkum vesmíru. Pro zaznamenávání signálů z Marsu používáme jeden z pomocných přijímačů. Není to žádná velká operace.“

„Víme jistě, že jsou to marsovská data, co Cufflin McFosterovi dodal?“ Renne pohledem vyhledala u Phila Mandii potvrzení.

„V paměti sítě observatoře po nich nezůstala ani stopa,“ řekl důstojník vesmírného loďstva. „Cufflin nahrál stopovacího červa, aby hned poté, co si McFoster vyzvedl kopii, veškeré záznamy přenosů smazal.“

„Určitě existují i jiné kopie,“ řekla Renne. „Jak dlouho jste ta data přijímali?“

Koutek úst Jennifer Seitzové škubl bezděčným tikem. „Zhruba dvacet let.“

„Dvacet? Co jste s nimi sakra dělali?“

„Sbíráme je pro jedno vědeckovýzkumné sdružení. Je to pro nás velice podružná zakázka, necelé jedno procento celkového rozpočtu. Nepotřebuje ani lidský dohled; celý proces zvládne naše LI. Signály přicházejí jednou měsíčně. Přijmeme je a pro sdružení je uložíme. Předpokládá se, že jejich projekt potrvá třicet let.“ Jennifer Seitzová si v Renniných očích všimla překvapení. „To vám připadá jako dlouhá doba? Provádíme tady pozorování, jejichž dokončení zabere sto let, a to ještě se štěstím.“

„Dobře, kousek se vraťte a proveďte mě tím pomalu,“ řekla Renne. „Vůbec jsem nevěděla, že Společenství na Marsu něco má. Odkud přesně ty signály přicházejí?“

„Ze stanice dálkového průzkumu na Arabia Terra.“

„A co se tam zkoumá?“

„Prakticky kompletní spektrum planetárního dálkového průzkumu: meteorologický, geologický – měla bych říct spíš areologický – solární fyzika, záření. Je to dlouhý seznam; tamní přístroje pilně sledují prakticky všechno, na co si vzpomenete. Jsou rozmístěné po celém Marsu a získané hodnoty předávají do Arabia Terra, odkud se zase posílají nám. Taky ze satelitů. Na polární dráze jsou momentálně čtyři, ale všechny potřebují vyměnit.“

„Nevěděla jsem, že Mars ještě někoho zajímá.“

„Jen velice málo lidí,“ řekla Jennifer Seitzová kousavě. „Mluvíme koneckonců o astronomii. Ani poté, co se objevil Dudley Bose, nepatří náš obor ve Společenství k nejpopulárnějším. A v tomto vesmíru jsou mnohem zajímavější planety než Mars. Ale nevelká soustava čidel fungujících po dlouhou dobu může dodat stejné množství dat jako kratší intenzivnější průzkum. Data jsou dokonce relevantnější, když se sbírají postupně, reprezentativnější. Po celé sluneční soustavě máme dálkové stanice, které sbírají kapky dat a vytrvalým čůrkem je posílají nám a jiným observatořím. Většina pozemských univerzit a nadací má pro každé těleso sluneční soustavy vyhrazeno nějaké malé oddělení. Potýkají se s minimálními prostředky, katalogizují a analyzují informace. Ale používají přístroje, které na dnešní poměry nestojí mnoho, jsou všechny pevné a fungují buď na solární, nebo geotermální energii; vydrží desítky let. Společně dodávají tolik informací, aby mělo těch pár zbývajících pozemských planetologů pořád co dělat.“

„Chtěla bych dostat jejich seznam, prosím.“

„Sdružení, které financuje tu marsovskou stanici, sídlí v Londýně, myslím, že je to Lambethova meziplanetární společnost. Netuším, odkud berou granty. Čistě vědecká planetologie v dnešní době zrovna netáhne. Člověk musí být opravdový vědecký filantrop, aby něco takového podpořil.“

„Jaký projekt konkrétně platí Lambethova meziplanetární společnost?“

„Nemám ponětí.“

„Vy to nevíte?“ zeptala se Renne tak hlasitě, že se musela rychle nadechnout, aby naplnila plíce, a rozkašlala se z toho. Cítila, jak jí za spánkem sílí bolest hlavy.

„Není to můj obor,“ řekla Jennifer Seitzová. „Přesně řečeno, jsem radioastronom, pracuji s hlavními anténami, jsou součástí Celosolární sestavy. Naší základnou je oběžná dráha Pluta, což nám poskytuje obrovské příjmové možnosti. Ze stejného důvodu tady máme mnoho pomocných přijímačů, abychom byli v kontaktu s Celosolárními jednotkami, které jsou skutečně daleko. Takže jak vidíte, prach na Marsu, slapové zlomy v ledu na Europě nebo plášťové supravodivé proudy na Charónu mě vůbec nezajímají. Ale pokud byste se chtěla něco dozvědět o opravdu zajímavých událostech, jako odrazy záření z velkého třesku nebo pištění magkvasarů, můžu vás tím zabavit na několik dní.“

„Je tady někdo planetolog?“

„Ne. Máme tady jen dva radioastronomy, to jsem já a moje partnerka Carrie; a čtyři techniky, kteří se starají o to, aby vše běželo hladce. Tedy… tak hladce, jak se dá udržovat v chodu něco tak podfinancovaného jako Celosolární sestava. A aby naše životy byly ještě bohatší, vědecká agentura při OFN od útoku Dokonalých jedná o našem uzavření, dokud se situace nevyřeší. Musím vypracovat návrhy na konzervaci celé observatoře. Měla jsem při posledním omlazení celé téhle poblouznění astronomií uložit do bezpečné paměťové zálohy a vymyslet si takovou zálibu, ze které nechutně zbohatnu. Vždyť kdo by mohl mít zájem podporovat lidi, kteří v tichost věnují několik životů tomu, aby pomohli rozšířit celkovou vědomostní základnu lidstva? Naše podělaná vláda ne, to je jasná věc. A teď po nás ještě jedete vy.“

„Situace observatoře mě mrzí,“ řekla ostře Renne. „Ale máme válku, Společenství musí stanovit priority.“

„Jistě, ano.“

„Dostala tedy Lambethova meziplanetární společnost některá data, která jste pro ně přijímali?“

„Ne. Mars se podílí na projektech dálkového monitoringu ve sluneční soustavě bezmála polovinou. Jejich harmonogramy se měří na roky. Třicet let je na planetární vědu nepochybně dost dlouhá doba, ale není to výjimečné.“

„Jaká čidla z Marsu vysílala. A co přesně?“

Jennifer Seitzová pokrčila rameny. „Samozřejmě jsem se dívala do smlouvy, když se ten problém objevil. Moc se z toho nedozvíme. Přístroje, které jsme zaznamenávali, poskytovaly pouze generalizovaný přehled o marsovském prostředí.“

„Je možné, že jste spolu se zbytkem dat přijímali šifrované signály?“

„Jistě. Ale nevím z čeho.“

„Máte alespoň seznam přístrojů, které tam jsou?“

„Ano. Musíte však pochopit, poručice, že žádný z nich jsme na Mars neumístili my. Některé už tam byly, jako pozůstatky starších projektů; zbytek vyložily v průběhu let automatické lodě Vědecké agentury při OFN. Nemáme nad nimi žádnou kontrolu, neplníme žádnou dohlížecí roli. Nemohu vám úplně zaručit, co jsou některé z nich ve skutečnosti zač. I když nám bylo řečeno, že určitý kanál v proudu dat přenáší výsledky seismografu, ve skutečnosti to nemusí být pravda. Stejně tak by to mohly být informace o obraně Země pro mimozemskou invazní flotilu. Nedá se to zjistit jinak než vypravit se tam a prověřit původ přenosu osobně. My jsme jenom lepší retranslační uzel.“

Renne se nerada nechávala rozptylovat, ale… „Ve sluneční soustavě pracují automatické kosmické lodě?“

„To jste nevěděla?“

„Ne,“ přiznala.

„Musí to tak být, poručice. To je tak. Nikdo z nás, kteří působíme v opojném světě astronomie nebo sluneční planetární vědy, si nemůže dovolit pronajmout červí díru KKP, aby spustil teploměr do atmosféry Saturnu. Místo toho polkneme svou hrdost a sdružíme se, díky tomu můžeme své rozpočty zkoordinovat, aby se přístroje nakoupily skupinově. Když je zásilka nachystaná, naložíme jednu ze tří robotických nákladních lodí kosmické agentury drahocennou zásilkou satelitů a senzorů a vyšleme ji na osmileté kolečko po sluneční soustavě. Potom se všichni sobecky modlíme, aby se ta zatracená starožitnost nerozsypala, než naši konkrétní zásilku vyloží. Tip pro vás, poručice: když budete ve společnosti pozemských astronomů, nikdy nemluvte o rozvážkovém letu z roku 2320. Spousta kolegů po té menší katastrofě s oborem praštila. Na schválení projektu senzorů potřebujete v průměru patnáct let žádostí, návrhů, hodnotících procedur a vyloženého škemrání, a ještě se musíte vzdát svého prvorozeného. Pak stačí najít finance, abyste ho mohli vyprojektovat a postavit. V té nákladní komoře cestuje strašná spousta citových a profesních investic.“

„Ano,“ řekla nejistě Renne. Bolest hlavy se změnila v bušení uvnitř lebky. Byla přesvědčená, že si s sebou přivezla balení tifi. Pravděpodobně je měla v kapse bundy, která visela několik metrů od ní – příliš daleko, než aby tam došla. „Děkuji, rozumím. Nemáte zaměstnání přeplacených celebrit.“

„Pokud se nejmenujete Bose, tak ne.“

„Takže abychom to uzavřeli, nemáte tušení, co jste z Marsu těch dvacet let přijímali?“

Jeniffer Seitzová se omluvně usmála. „Přibližně tak. I když bych ráda do záznamu uvedla, že tady dělám ředitelku jen sedm let a dva roky jsem byla pryč kvůli omlazení. Tu zakázku jsem nepřijala já a nikdo z nás s ní neměl nic společného. Celou záležitost řídí několik podprogramů v LI.“

„Kdo zakázku přijal?“

„Když Lambethova společnost na projektu začala pracovat, ředitel Rowell. Myslím, že se přestěhoval na Berkak, dostal nabídku na místo děkana nové univerzity.“

„Díky, nechám ho vyslechnout.“ Renne nasála do plic další řídký vzduch. Z nedostatku kyslíku dostávala závrať. Nebyl to nepříjemný pocit, ale myslelo jí to pomalu. „Řekněte mi něco. Co by podle vašeho názoru mohlo na Marsu být, aby to zajímalo bandu teroristů, jako jsou Strážci?“

„To je na tom právě to nejhloupější: nic. A nemám předsudky, protože jsem radioastronom. To místo je totální zapadákov, mrazivá poušť bez vzduchu. Ale vážně. Celé je to absurdní záležitost; Mars nemá žádná tajemství, žádnou hodnotu, pro nikoho není důležitý. Pořád si napůl myslím, že jste se spletli.“

„Tak mi vyprávějte o Cufflinovi.“

Jennifer Seitzová zkřivila hezkou tvář. „Proboha, já nevím. Byl to jenom technický asistent; obyčejný technik, který vzal práci pro nějakou podělanou vědeckou agenturu, aby měl na zaplacení své regenerační penze. Ještě včera bych přísahala, že bych vám dokázala odvyprávět celé jeho životní příběhy lépe než on. Však také byly všechny neuvěřitelně nudné. Všichni strávíme tři týdny ve službě, namačkaní tady, a za to získáme krásný týden volna. Jeho sem poslali před třemi a půl lety. Takže si nechci představovat, kolik času jsme za tu dobu strávili tím, že jsme žili, spali a jedli přímo v této budově. Teď vyjde najevo, že byl součástí nějakého teroristického spiknutí, které chce ovládnout Společenství. Kristepane! Je to Dan Cufflin. Zbývá mu sedm let do omlazení a zoufale po něm touží. Zbožňuje kari, nesnáší čínská jídla, až moc se dívá na erotické TSP, v tomto životě měl jednu manželku, ale nedopadlo to dobře, každý rok o Velikonocích navštěvuje své jedno vnouče, smrdí mu nohy, je druhořadý programátor a průměrný mechanik, a nás ostatní přivádí k šílenství tím, že tancuje step – navíc špatně. Kruci, jaké teroristy baví tanec?“

„Špatné,“ odpověděla chladně Renne.

„Nevěřím, že to udělal on.“

„Ale rozhodně to vypadá, že je vinen. Samozřejmě si to potvrdíme. Předpokládám, že budete všichni předvoláni k soudu jako svědci.“

„Odvezete ho s sebou?“

„Určitě ano.“

*

Renne se nějak podařilo odbelhat zpátky k letounu, aniž bylo příliš nápadně vidět, jak se opírá o Phila Mandiu. Dva příslušníci vesmírného loďstva za ní eskortovali do letounu Dana Cufflina. Vmáčkli ho do sedadla přes uličku naproti Renne. Malmetalová pouta, který se mu roztekla na zápěstí a dole na nohách, mu bránila v pohybu. Ale nevypadalo to, že by se chystal uprchnout na svobodu. V tom měla Jennifer Seitzová pravdu. Na Cufflinovi bylo hodně vidět, že se blíží doba, kdy bude potřebovat omlazení. Byl vysoký, ale podařilo se mu vyhnout se nadváze. Starosti a poraženecká nálada jako by způsobily, že má oči a tváře hluboko propadlé, a pleť měl stejně bledou jako Renne. Obnošené tmavomodré montérky, které měl na sobě, pomáhaly dokreslit obraz ztrápené oběti.

Při startu se díval malým oknem ven a na tváři měl zmatený výraz, když observatoř zůstala pod nimi.

Jakmile se zavřely dveře a trysky začaly v kabince letadla vytvářet přetlak, Rennina bolest hlavy se zmírnila. Zapnula ventilaci nad sedadlem a se spokojeným úsměvem si nechala do tváře foukat filtrovaný vzduch. Poslední nepříjemné pocity rozpustila káva od letušky, po tubě s tifi nemusela vůbec sáhnout.

„Let by měl trvat asi padesát minut,“ řekla a otočila hlavu k Cufflinovi. „Poletíme do Ria a odtamtud okružním vlakem do Paříže.“

Neřekl na to nic a dál upíral pohled oknem někam ven, zatímco prudce stoupali do stratosféry.

„Víte, co se stane, až tam přijedeme?“ zeptala se ho zlehka.

„Postavíte mě před laskavého soudce a zastřelíte mě.“

„Ne, Dane. Odvezeme vás do biomedicínského zařízení vesmírného loďstva, kde vám přečtou vzpomínky. Není to v žádném případě příjemný zážitek. Ztratit kontrolu nad svým myšlením a nechat si jiné lidi vpadnout do hlavy a hrabat se podle libosti v kterékoli části vašeho života. Nic nezůstane v soukromí, vaše pocity ani vaše sny. Všechny z vás vytáhneme.“

„Skvělé. Vždycky jsem v sobě měl trochu exhibicionismu.“

„Ne, neměl.“ Účastně si povzdechla. „Dívala jsem se na vaše materiály, mluvila jsem s vašimi spolupracovníky. Jak jste se do toho všeho připletl?“

Podíval se na ni. „Vaše vyšetřovací metoda stojí za hovno, víte o tom?“

„Nejsem zkušený špión jako vy, Dane.“

„Moc zábavné. Já nejsem špión. Nejsem zrádce. Nejsem nic z toho.“

„Co tedy jste?

„Četla jste moje materiály.“

„Tak mi to připomeňte.“

„Proč?“

„Dobře, podstatné je tohle: spolupracujte, vylijte mi své srdce i střeva, a možná doporučím, abychom se čtením paměti nezatěžovali. Ale vaše historka by musela být zatraceně přesvědčivá.“

„A můj soud?“

„Dohodu vám nenabízím, Dane, tak to nefunguje. Před soud půjdete tak jako tak. Ale pokud nám pomůžete, soudce k tomu určitě přihlédne.“

Chvíli to trvalo, ale nakonec lehce přikývl. „Mám vnuka, Jacoba. Je mu osm.“

„Ano?“

„Musel jsem se soudit, abych se s ním mohl stýkat. Je to jediné, co mi z tohohle posraného života zbylo, nebo aspoň jediné, co za něco stojí. Zabilo by mě, kdybych se s ním nemohl vídat. Máte děti, poručice?“

„Ano, několik. V tomhle cyklu ještě ne. Ale všechny už jsou pryč a mají vlastní děti. Jsem už praprababička.“

„A se všemi se vídáte? S rodinou?“

„Když mám čas. Víte, tahle práce… není od devíti do pěti.“

„Ale můžete se s nimi vídat, to je důležité. Dcera se dala na stranu matky. A všichni jsme narození na Zemi, to je problém. Na téhle planetě musí být člověk milionář, aby si domluvil jenom schůzku s právníkem. A to já nejsem.“

„Takže vám někdo nabídl peníze? Dost na právníka, abyste se s ním mohl stýkat?“

„Jo.“

„Kdo?“

„Nevím, jak se jmenuje, nikdy jsem se s ním nesetkal, je jenom adresový kód v unisféře. Dělá zprostředkovatele lidem v oboru osobní bezpečnosti. Vyprávěl mi o něm kamarád. Řekl, že by mi mohl pomoct.“

„Fajn, jméno?“

„Robin Beard.“

„Takže tenhle zprostředkovatel vás naverboval?“

„Ano.“

„Abyste dělal co?“

„Tak, jak to podal, prakticky nic. Bál jsem se, že budu muset někoho zabít – nejspíš bych udělal i to. Ale on chtěl jenom, abych u vědecké agentury OFN podal žádost o místo technického servisního pracovníka na observatoři. Musel jsem monitorovat marsovská data, která přijímali, a starat se o to, že nebudou problémy. Řekl, že jednou si pro kopii někdo přijede, a pak mám smazat originál. A to bylo všechno, nic víc po mně nikdo nechtěl. Za to jsem mohl znovu vídat malého Jacoba, jednou za rok o Velikonocích. Není to žádný strašný zločin, tak jsem si říkal, že o nic nejde.“

„Dobrá, Dane, teď něco, co je opravdu důležité: víte, co ta data obnášela?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a našpulil rty. „Ne, přísahám. Několikrát jsem se na ně zkusil podívat. Chci říct, že pro toho zprostředkovatele očividně měla cenu, ale mně to připadalo jako obyčejná data z dálkové stanice.“

„Nepořídil jste si vlastní kopii, Dane, třeba abyste toho mohl nějak využít?“

„Ne. Dosáhl jsem toho, že jsem se mohl stýkat s Jacobem, jak mi slíbili. Tak jsem s nimi hrál fér. Nepřipadali mi jako lidé, které by měl člověk zkusit podrazit. Asi jsem v tom měl pravdu; říkáte, že jsou to teroristé.“

Odpověď Renne rozčílila; měla nepříjemný pocit, že muž říká pravdu. Dan Cufflin nebyl takový zločinec, aby se z vlastní iniciativy pokusil o malé vydírání, jenom zoufalý muž, který se dá snadno zneužít, když víte, kam sáhnout. A koho by napadlo hledat nějakého špióna v radioteleskopické observatoři uprostřed And?

Ať už Strážci dělali na Marsu cokoli, zametat stopy se jim podařilo zatraceně dobře. Dokud někdo nezavraždil Kazimira McFostera.

*

O den později pořád ještě dumala, jak ta vražda zapadá do jinak nenapadnutelné operace. Pařížská kancelář na případu pracovala v režimu 24/7 a ze strany vesmírného loďstva měla nejvyšší možnou prioritu; tady nebude nikdo z účetního oddělení zpochybňovat rozpočet nebo výkazy práce.

Když pozdě odpoledne displeje jejího panelu přinesly další sérii informací o klamné Lambethově meziplanetární společnosti, přistihla se, že zívá. Množství kávy, kterou se dalo bojovat proti únavovým toxinům v krevním oběhu, mělo své meze. Venku byl další šedivý pařížský jarní den a po oknech stékal déšť. Uvnitř začínali být kolegové podráždění z nedostatku spánku a zklamání nad tím, že se jim atentátník z LA Galactic ztratil. Mezi stoly se během dopoledne strhl nejeden hlasitý spor. A náladu nikomu nezvedla reportáž o jejich kanceláři, okázale prezentovaná v show Alessandry Baronové. Krásně připravená moderátorka s obzvlášť škodolibým potěšením ukázala, jak vrah svou oběť zastřelil, když byl obklíčený příslušníky zpravodajské služby vesmírného loďstva, načež unikl. Naznačila také, že zabiják z LA Galactic se hledá také kvůli výslechu v souvislosti s vraždou senátora Burnelliho.

„Odkud to bere?“ zabručel Tarlo. „To je tajná informace.“

„Nejspíš od rodiny Burnelliových,“ odpověděla Renne. „Myslím, že teď u nich nejsme moc populární. Ten, který přišel o život, byl koneckonců Justinin miláček. Pravděpodobně usiluje o to, aby případ převzala Senátní bezpečnostní služba.“

Tarlo ztišil hlas a provinile se rozhlédl, jestli je neslyší někdo další. „Když jsi byla v Jižní Americe, něco jsem zjistil. Šéfka dostává veškerá naše data, jakmile je přidáme do záznamů. Hogan tiše šílel, když zjistil, že mu ve všem nahlíží přes rameno.“

„Konečně,“ utrousila Renne. „Aspoň nějaká dobrá zpráva. Kontaktovala tě?“

„Zatím ne. A tebe?“

„Ne.“

„Jestli to udělá, vyřiď jí, že pomůžu všemi možnými způsoby.“

„Provedu.“

Rozešli se jako pár, který spolu udržuje zakázaný poměr v zaměstnání. Oba se snažili neusmívat se.

*

Komandér Alic Hogan se vrátil do pařížské kanceláře těsně po obědě. Měl špatnou náladu, věděl, že má špatnou náladu, a věděl, že mít špatnou náladu neprospívá prostředí v kanceláři. Upřímně řečeno mu to bylo úplně jedno. Právě se vrátil z Kerenska, kde se hodinu snažil vysvětlit admirálu Columbiovi totální průser – což byl osobní popis samotného admirála – z LA Galactic. Neznal jediný důvod, proč by to trápení neměl šířit dál.

Ve velkoprostorové kanceláři všichni vzhlédli od displejů, když vešel. Všiml si několika úšklebků, které rychle zmizely. „Vedoucí, za deset minut porada o pokroku ve vyšetřování v zasedací místnosti číslo tři,“ oznámil, když dusavými kroky přecházel do své kanceláře. Za sebou zaslechl tlumené poznámky, kterými se nezabýval.

Alic se posadil do křesla za stolem, normálního kusu kancelářského nábytku z černé kůže, jaký by měla sekretářka. Byl to pozůstatek po funkčním období Pauly Myo, a on se zatím nedostal k tomu, aby ho vyměnil. Stejné to bylo v kanceláři se vším. Včetně lidí.

Využil toho, že je sám, položil si hlavu do dlaní a pokusil se shodit ze sebe emocionální zátěž a soustředit se. Převzít pařížskou kancelář byla obrovská příležitost. Vesmírné loďstvo se rozrůstalo obrovským tempem a on byl na té správné koleji, pohyboval se rychle nahoru. Přidat se ke Columbiovým lidem ještě za direktoriátu bylo to nejchytřejší, co kdy udělal. Pro ředitele Columbiu vytahal z ohně spoustu horkých kaštanů, podával hlášení prakticky o každém oddělení. Když Rees odešel, padla volba automaticky na něho, aby dohlížel na Paulu Myo. Teď mohl konečně ocenit, s čím se všechny ty desítky let potýkala.

Proboha, tohle Myo prožívala sto třicet let? To, jak jim v LA Galactic unikl ten atentátník, nebylo ani tak úžasné, jako spíš vyloženě urážlivé. A soudě podle toho, jak dokonale měl únikovou trasu naplánovanou, musel vědět, že vesmírné loďstvo McFostera sleduje. To znamenalo, že skutečně někudy unikají informace. To jediné nemohl Alic admirálovi říct, dokud nebude mít absolutní důkaz, a pokud možno i plné doznání. Byl tu také mimořádný problém v tom, pro koho přesně atentátník pracoval. Závěr se nejvíc nabízel a vzala jím zavděk i Myo, ale byl politicky nemožný. To nemohl nikdy před nikým přiznat. Ta myšlenka byla kariérní sebevražda.

Jednoduše potřeboval dostat celou situaci kolem Strážců pod kontrolu, oznámit admirálovi nějaký hmatatelný pokrok. Pokud nebudou výsledky – a nebudou rychle – půjde ve stopách Pauly Myo. A byl si poměrně jistý, že jemu pohodlné místo v Senátní bezpečnostní službě nikdo nenabídne.

Přínosem bylo, že v důsledku LA Galactic se podařilo odkrýt širokou škálu vodítek k různým operacím a osobám souvisejícím se Strážci. Jeho pařížští lidé byli dobří, přestože po nuceném odchodu Myo zůstala určitá trpká pachuť. Stačilo, aby zajistil, že budou mít prostředky k dokončení různých vyšetřování, a koordinoval rozumnou strategii pro celkový případ. Pak přijdou výsledky, které říznou hluboko do organizace Strážců. Určitě přijdou.

Alic do sebe obrátil celou sklenici minerálky. Doufal, že ho to uklidní a dostane ho to do správného rozpoložení, aby mohl řídit poradu. Možná byl jenom dehydrovaný, měl za sebou hektických čtyřiadvacet hodin. Když byl připravený, zamířil do zasedací místnosti. Před sebou měl Renne Kempasovou s vysokým hrnkem kávy v ruce.

Tarlo a John King už čekali uvnitř. John pracoval jako vyšetřovatel pro starý direktoriát, pár měsíců před zahájením administrativních změn přešel z technického forenzního oddělení. Načasování tohoto kroku znamenalo, že vůči Alicovi není tak odměřený jako ostatní dva služebně starší poručíci.

„Přeháníš to s kofeinem,“ řekl nahlas Tarlo, když si Renne sedla. „Kolikáté dnes dopoledne máš, osmé?“

Zpražila ho zlostným pohledem. „Buď to vypiju, nebo začnu kouřit. Vyber si.“

John se zasmál ohromenému výrazu v Tarlově tváři.

Vešel Alic Hogan a sedl si do čela bílého stolu. „Admirál s námi není vůbec spokojený,“ řekl jim. „Dal mi to jasně najevo, jak jistě chápete. Takže… řekněte mi někdo, prosím, že konečně známe jméno našeho atentátníka.“

„Je mi líto, šéfe,“ promluvil John King. „Jeho obličej není v žádné databázi Společenství. Je to samozřejmě výsledek restrukturalizace. Pravděpodobně ho máme pod starou identitou. Ale jeho současné rysy jsou zcela neznámé.“

„Ne tak docela,“ řekla Renne. „McFoster ho znal. Ve skutečnosti byl rád, že ho vidí. Dokonce nadšený. Klidně se vsadím, že náš atentátník je ze Vzdálené.“

„Kdo ze Vzdálené pošle atentátníka do Společenství?“ zeptal se John.

Pokrčila rameny. „Nevím, ale měli bychom přinejmenším zkontrolovat záznamy KKP, abychom zjistili, jestli v posledních několika letech nepřešel přes stanici Boongate.“

„Dobře, nasadím na to svoje lidi,“ řekl John. „Programy vizuální rekognice mi dělá Foster Cortese, může přidat ke své analýze databázi z Boongate.“

„Fajn,“ řekl Alic. „A teď, co to bylo za bionickou výbavu, kterou disponoval? Všichni jsme viděli, čeho byl schopen. Byla to naprostá špička, někde musí existovat nějaký záznam.“

„Dělá na tom pro mě Jim Nwan,“ řekl Tarlo. „Ve Společenství je spousta firem, které takovou výzbroj vyrábějí. Neuvědomil jsem si to. Velká část se jí dodává bezpečnostním službám Významných rodin a Mezihvězdných dynastií. Vystopovat přes ně koncového uživatele je obtížné, nespolupracují dvakrát ochotně. A vždycky je tady Illuminatus, tamní kliniky jsou přátelské ještě míň.“

„Jestli vám někdo bude dělat problémy, ihned mi to oznamte,“ řekl mu Alic. „Admirálova kancelář přímo vyvine nějaký tlak.“

„Jistě.“

„Tak Renne, co jsi zjistila v observatoři?“

„Poměrně dost, ale nejsem si jistá, jak moc je to relevantní.“

„Poslechněme si to.“

Napila se kávy, byla tak horká, až sebou cukla. „Nejdřív jsme potvrdili, pro co si McFoster přijel: celý balík dat, která skladovali. Pravděpodobně pocházela všechna z Marsu.“

„Z Marsu?“ Alic se zamračil. „Co je sakra na Marsu?“

„Tam jsme začali narážet na problémy. Nevíme. Data se přenášela z dálkové vědecké stanice. Oficiálně se jednalo o projekt sponzorovaný Lambethovou meziplanetární společností za účelem zkoumání marsovského prostředí. Stanice vysílala signály dvacet let, údajně z automatických senzorů rozesetých po celé planetě.“

„Řekla jste dvacet let?“

„Ano,“ potvrdila jízlivě. „Ale Lambethova meziplanetární společnost již neexistuje, před osmi lety přešla do virtuálního režimu a dnes je to jenom pojmenovaná adresa zapsaná u stejně falešné právní firmy. Administrativní program dohlíží na bankovní účet, na kterém je uloženo právě tolik peněz, aby to zaplatilo dokončení marsovského projektu. Observatoř získává každoroční příspěvek, a když se někdo na společnost obrátí s telefonickým dotazem, program má zásobu předem připravených odpovědí. Jinými slovy, je to typická zastírací operace Strážců.“

„Existovala někdy doopravdy?“ zeptal se Alic.

„Při svém zřízení ano. Měli fyzickou kancelář v Londýně, i s personálem. Už jsem pověřil Gwyneth, aby našla někoho z bývalých zaměstnanců. Doufáme, že najdeme sekretářku nebo někoho z nižších zaměstnanců. Moc slibné to není; každý, kdo je jen trochu důležitý, bude Strážce, zbytek cizinci z jiných planet se standardním zaměstnaneckým vízem. Žádné záznamy neexistují, takže prověřujeme pracovní agentury zprostředkující zaměstnání lidem odjinud.“

„Proč Strážci přestali kancelář společnosti provozovat, když pro ně observatoř sbírá data pořád?“ zeptal se John.

„Změna se časově kryje s odesláním posledních přístrojů na Mars. V prvních dvanácti letech zaplatili za rozmístění mnoha zásilek. Něco takového se nedá udělat jenom přes kybersféru, jsou třeba jednání, skuteční lidé, kteří budou mluvit s personálem vědecké agentury OFN, zvát ho na oběd a účastnit se seminářů, konstruktéři senzorových zásilek a podobně.“

„Takže existují záznamy o tom, co na Mars vozili?“ zeptal se Alic. Nelíbilo se mu, co z velikosti operace Strážců vyplývalo, ani to, že zahrnovala něco nového a nepochopitelného. Bylo to příliš mnoho negativ, než aby je mohl napsat do zprávy pro admirála.

„Od Vědecké agentury OFN máme seznamy nákladů jejich přepravních lodí,“ pokračovala Renne. „Pokud jde o to, co se v té době skutečně naložilo na palubu, to se zjistit nedá. Ty lodě se pohybují po celé sluneční soustavě a planetární přístroje, které rozmisťují, se nacházejí v zabezpečených kontejnerech uvnitř jednorázových přistávacích modulů. Na lunaportu by nikdo zapečetěný systém neotevřel, když ho nakládají na loď, není pro to důvod.“

„Chcete mi říct, že Strážci nám tady ve sluneční soustavě dvacet let provádějí operaci přímo pod nosem a my pořád nevíme, o co jde?“ Alic se zarazil. Nechtěl, aby to vyznělo jako kritika, museli na tom pracovat společně. „Co jiné planety? Mají Strážci rozběhlé operace i na nich?“

„Nezdá se,“ řekla Renne. „Matthew Oldfield prověřuje všechny projekty na planetách sluneční soustavy, o kterých Vědecká agentura OFN ví; zatím vypadají legitimně. Byl to jenom Mars.“

„Ale nedá se zjistit, co tam umístili?“

„Ne, jediná možnost by byla fyzicky ta místa navštívit a přístroje prozkoumat. Ale systémy posílaly data dvě desetiletí a dalších deset let v tom měly podle plánu pokračovat. Nevidím reálné, že by to mohla být nějaká zbraň. Abych byla upřímná, podle mě nestojí za to plýtvat na to dalšími prostředky; ať šlo o cokoli, je jasné, že projekt skončil.“

„S tím nemůžu souhlasit,“ ozval se Tarlo. „Dělali to dvacet let. Musí to pro ně být důležité. To znamená, že musíme zjistit, co to bylo.“

„Důležitá byla data,“ odpověděla Renne. „O to jim šlo. A teď jsou pryč. Cufflin v observatoři vymazal paměť a McFoster u sebe žádná neměl, když byl zabit.“

Alicovi nebyla příjemná připomínka, že i když McFoster podle všeho nic nepřevážel, celá záležitost eskalovala ve velký politický boj mezi admirálem a Burnelliovými. Pařížskou kancelář do toho rozhodně zatahovat nechtěl a téměř souhlasil s Renne, že pátrání na Marsu by bylo plýtvání prostředky. Ale… dvacet let. Johansson to očividně považoval za velice důležité. „Co ten Cufflin? Už jsme mu přečetli paměť?“

„Neviděla jsem v tom smysl,“ odvětila Renne. „Řekl mi všechno dobrovolně během zpátečního letu do Ria. Tady jsme do něho napumpovali drogy a on zopakoval stejnou historku. Byl to jenom bílý kůň, není žádné velké zvíře. Doporučuji obvinit ho ze zločinného spiknutí a nechat na soudech, ať rozhodnou, co s ním bude dál.“

„Jestli už podle vás není k užitku, nemám s tím problém.“ Alic řekl svému e-správci, aby si udělal poznámku.

„Ale jedno užitečné jméno z něj přeci jen vypadlo,“ navázala Renne. „Robin Beard. Byl to prostředník, který Cufflina kontaktoval s anonymním zprostředkovatelem, jenž celou dohodu zorganizoval. Je to jenom tušení, ale několik členů skupiny zapojené do útoku na Druhou šanci naverboval zprostředkovatel, který se specializoval na operativce z bezpečnostních služeb a který si zároveň dával velice pozor, aby zůstal anonymní. Může to být náhoda, ale obojí byly operace Strážců.“

„Víme, kde toho Robina Bearda hledat?“ zeptal se Alic; snažil se, aby na něm rozrušení nebylo příliš vidět, to by bylo neprofesionální, ale prostředník skutečně vypadal jako slibná stopa.

„Vic Russell to má jako prioritu. Poslední známá adresa byla na Cagaynu. Vic momentálně sedí v expresu, který tam jede, a součinnost s místní policií je už zajištěná.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jidáš zbavený pout Pronásledování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.