Copyright © Dominik Landsman, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3763-2

Můj milý oblíbený čtenáři, ano, je to tak. To, co držíš v ruce, je skutečně Deníček moderního fotra 3. Nešálí tě zrak. Skutečně se mi podařilo z jednoho malého dítěte vytřískat už tři knížky. Umíš si představit, co všechno bych dokázal, kdybych měl dětí víc? Kdybych měl dvě děti, tak by těch knížek bylo šest. U čtyř dětí by těch knížek bylo dvanáct. A kdybych měl pět dětí, tak jsem si to už dávno hodil. Možná i u těch čtyř.

Zatím ale netřeba předbíhat. Dítě mám jedno a od minula opět trochu povyrostlo. Což se od dětí dá tak nějak čekat. Ony ty děti vlastně skoro nic jiného neumějí. V tomto díle deníčku se dočteš, jak jsem se vyrovnal s koncem mateřské dovolené a s nástupem Čeňka do školky. Přebalování, neustálé blití a několikavrstvé průsery jsem vyměnil za všetečné synovy otázky a jeho zajímavé životní názory. Nechybí rovněž zlé věci, které se mi stávají a stávat asi budou již navěky a za které to nebohé dítě nemůže.

Když potomek pomalu odrůstá, začíná mít matka na mateřské, jako jsem já, trochu víc času na sebe a na své koníčky. Najednou se stane, že občas, ale opravdu jen občas, ten život není jenom o dítěti. Je i o něčem jiném. Až zjistím o čem, tak dám vědět. Zatím to tedy nevím.

Na konci minulého dílu ses mohl dočíst, že Nataša čeká další dítě. Nebudu napínat, není to pravda a byl to tehdy jen planý poplach. Ohledně dalšího dítěte máme s Natašou celkem jasno. Zatím se na něj necítíme.

Co se týče existence dvou dětí v naší domácnosti, existují dva scénáře.

1.  Narodila by se holčička jménem Konzuela. Konzuela nikdy nezlobí. Celý den si češe vlásky nebo vyrábí taťkovi přáníčka, aby mu dokázala, jak moc ho má ráda. Čeněk se ujme role staršího bratra a konečně se srovná. Za oknem vyjde duha a na římse si udělá hnízdo holubička. Každé ráno se celá rodina schází u stolu u snídaně. Já kouřím dýmku, mám brýle a čtu si noviny. Nataša má zástěru a dává jídlo na stůl. Všichni se smějeme a jíme bůhvíproč jogurt anebo řešíme všichni dohromady levnou půjčku, protože se chystáme na dovolenou. Já řeknu nějaký trapný vtípek a celá rodina se tomu směje, přičemž Čeněk zahlásí: „To je celej taťka.“ Mezitím Nataša vytáhne z pračky naprosto bombasticky čisté a suché prádlo a prohlásí, že od té doby, co používá nový prací prášek, pro ni není žádná skvrna problém.

Po snídani si děti vezmou aktovky, chytnou se za ruce a odejdou do křesťanské školy. Při odchodu za dětmi ještě běží náš jorkšír, má hebkou srst a pevná hovínka. Potom se zavřou dveře, Nataša mi uváže kravatu a já odcházím v obleku do práce na burze. Při odchodu si ještě rošťácky povyskočím. Celý náš život je zalitý sluncem.

2.  Narodil by se nám další syn, jménem Damián. Obloha se zatáhne a kdesi za obzorem na prastaré a zapomenuté věži zvoní umíráček. Toho dne krávy dojí kyselé mléko a slepice snášejí pukavce. Na ztrouchnivělé větvi staré vrby před domem třikrát zakráká havran. Ježíš opouští svůj kříž a odchází, dokud je ještě čas. Voda v řece zrudne. Toho dne se narodí Damián, syn Satanův, bratr Čeňkův.

Od té doby, co máme Damiána, jsme ještě nespali. Z nevyspání se mi začne odlupovat kůže z obličeje a Nataša už jen leží na zemi, dělá si prstem přes rty „brm, brm“ a vykřikuje, že je koberec.

Čeněk s Damiánem vytvořili úderný tandem zplozenců pekla, jejichž jediný cíl je, abych trpěl. Ti dva spí na směny. Vždycky jeden spí a druhý šíří doma radost. Nikdy se nestane, že by spali oba dva najednou.

Ráno se nikdy nesetkáváme u snídaně jako rodina u stolu, jelikož stůl jsem už dávno použil jako improvizovanou klec. Nataša nepřipravuje snídani, protože je pořád koberec a lepší už to s ní zřejmě nebude.

Ve sklepě máme k trubkám přivázaného mého známého, který mi doporučoval, abych měl dvě děti, že to je požehnání. Chodím ho tam každé ráno mlátit starým lodním lanem, abych si trochu ulevil. Zaslouží si to, ksindl jeden.

Čeněk byl vyloučen ze školy, protože pokousal učitelku, a Damiána vyrazí ze školky, protože založil požár na záchodech a pravděpodobně kradl dětem duše. Našeho jorkšíra už půl roku nikdo neviděl. Možná že ho napadli mývalové, co se potulují v dětském pokojíčku, kam se s Natašou bojíme vstoupit. Dal bych ruku do ohně za to, že v pokojíčku budou vedle mývalů i kapusťnáci, neboť je odtamtud za temných zimních nocích slýchávám kvílet utrpením, ale nesebral jsem odvahu se tam jít podívat.

Už to budou tento týden tři roky, co jsme měli s Natašou naposledy sex. Půl roku po narození Damiána jsem šel na vasektomii (Dokonce třikrát. Stávám se na vasektomii závislý), Nataša si nechala odstranit vaječníky a pro sichr kouřím tři kartony cigaret denně, protože ministr zdravotnictví varuje, že kouření způsobuje neplodnost. Přesto se sexu bojíme. Ze sexu se rodí děti. Další dítě bychom nepřežili. Sex v těchto temných časech ostatně není ani fyzicky možný. Kazišuk jedna i kazišuk dvě jsou pořád v pozoru a čekají na svou příležitost zkazit onen potenciální šuk.

Babičky nám děti dávno nehlídají. Jedna babička se přejmenovala a přestěhovala se do zahraničí. Druhá babička vyměnila zámky a nebere nám telefon.

Je poměrně jasné, který ze scénářů by nastal. Mít dvě děti může být super, ale já to nebudu riskovat.

ČÁST PRVNÍ

Mateřská se chýlí ke konci

ČENĚK STAGNUJE

Na mateřské dovolené všechno postupem času zevšední. Jak je člověk ze začátku bázlivý, světloplachý, plačtivý a tíhne k sebelítosti, čím víc se blíží konec, tím víc najíždí na režim otupělosti. S mottem „mně to je jedno, ono to nějak dopadne“ se lopotí za cílem jménem školka.

Dítě už se logicky nevyvíjí tak rychle. Není to tak, že jeden týden leze a druhý už chodí. Nelze očekávat, že dítě první týden chodí, druhý týden levituje a třetí týden cestuje časoprostorem i alternativními dimenzemi. Na druhou stranu když tak sleduju Čeňka, jak se pokouší chodit po zdi a z jeho tváře nikdy nezmizí takový ten výraz „Ha, mám plán!“, může cestování časoprostorem přijít každým okamžikem. Vlastně bych cítil zklamání, kdyby mi brzy nezamával, potom se neozvalo „plop“ a nezmizel by do jiné sféry.

Nicméně navzdory tomu, že mi dítě za pár okamžiků zmizí do jiné sféry, ke konci mateřské dovolené už toho není mnoho, co by člověka překvapilo. I když jsou začátky krušné, nakonec si to prostě sedne.

Jednou z výsad a radostí rodičovství je sledovat dítě, jak prospívá, jak se rozvíjí a jak je den ode dne dokonalejším člověkem. Tato výsada mě nějak minula, jelikož dle hesla „lépe už bylo“ Čeněk vývoj pojal po svém, a tedy se nijak nevyvíjí. Je jisté, že Čeněk svého vrcholu dosáhl již před půl rokem a od té doby jsme zaznamenali spíše klesající trend. Ačkoliv naše dětská lékařka tvrdí, že tento útlum je u dětí častý a nemáme se ničeho obávat, moje máma (tedy Čeňkova babička) nenechala nic náhodě a zakoupila si příručku Mladý autista. Přestože jsem rodič světové extratřídy, skutečnosti, že to Čeněk zabalil a na vývoj kašle, jsem si – abych byl upřímný – vůbec nevšiml.

Když jsem s ním každý den, tak jsem si nějak zvykl na jeho průběžný stav a to, že by se tento stav měl měnit, jsem si neuvědomil.

Oči mi otevřela až návštěva známého s jeho dcerou. Byla to ona legendární mladá Soukalová, se kterou Čeněk absolvoval své první rande. Mladá Soukalová je asi o tři měsíce starší než Čeněk, takže jsem tak nějak předpokládal, že bude umět trošku víc věcí. Ale ne o moc. Jaké bylo mé překvapení, když ta malá holka hned ve dveřích normálně pozdravila, zeptala se mě, jak se mám, a zeptala se mě, jak se můj syn jmenuje. To jsem opravdu nečekal. Pobídl jsem tedy syna, aby se vytáhnul a prozradil mladé Soukalové své jméno. Přiznám se, že od Čeňka jsem vůbec nic nečekal a předpoklad, že se představí, byl v rovině více než utopické. Sice jsem tak nějak doufal v zázrak, ale Čeněk nepřekvapil, místo odpovědi si vytáhl z nosu holuba a rozetřel ho po zrcadle v předsíni. Tolik tedy k uvítání.

Děcka si šla hrát do pokojíčku a já jsem se starým Soukalem hovořil v kuchyni o životě a taky o chlapáckých věcech, jako je pot, krkání a špinavý ponožky. Jakmile jsme to probrali, přišlo na přetřes téma děti. Starej Soukal se chlubil, jak je ta jeho dcera zázračná a vyspělá. Vykládal, co všechno ovládá, a prostě a jednoduše se chlubil. Ono není těžké se pochlubit dítětem někomu, kdo má doma Čeňka. Jako ten tonoucí, co se stébla chytá, jsem se taktéž pokusil vychválit svého syna do nebe. Prozradil jsem starému Soukalovi, že Čeněk například ovládá orientaci v prostoru a že se pohybuje horizontálně, nikoliv vertikálně. Taktéž jsem mu to vytmavil tím, jak Čeněk umí hrát „gól“ a celkově je pohybově nadaný.

Byl jsem docela v rauši a plamenně hovořil o kvalitách svého syna celkem dlouho, když tu z pokojíčku přišla mladá Soukalová, vyděšeně se na mě podívala a povídá: „Pane, ten kluk ucpal skříň a je smutný.“ Neměl jsem ponětí, co to znamená, ale nevěstilo to nic dobrého.

Jakmile jsem doběhl do pokojíčku, nalezl jsem svého pohybově nadaného syna, jak se zasekl mezi skříní a zdí a bezradně a se špetkou odevzdání smutně kouká do dáli. Bylo vidět, že se se svým stavem vůbec nepokusil nic udělat a jen čekal, jak to celé dopadne.

Vyprostil jsem Čeňka, který nadšeně vyběhnul, jenže se záhy vrátil mezi zeď a skříň, kde se opět zaseknul. Byl jsem rád, že tento dvojitý úspěch starý Soukal nezaznamenal, jelikož zrovna dal dceru na nočník. Ona si normálně řekla, že chce na nočník. Co to je? To jako existuje? Čeněk si o nočník nikdy neříká.

Čeněk si pak ještě chvilku s mladou Soukalovou hrál v pokojíčku. On žral syntetický písek a ona si četla obrázkové knížky o zvířátkách. Když ji pak Čeněk začal mlátit hokejkou, byl čas, aby návštěva odešla. Ve dveřích jsem dostal od mladé Soukalové pusu, řekla mi na shledanou, Čeněk kousl starého Soukala do holeně a pak se za naší návštěvou zavřely dveře. Myslím, že bylo o čem přemýšlet.

To bylo poprvé, co jsem si uvědomil, že vývoj našeho mladého není stoprocentní. Při projíždění videí z léta jsem zjistil, že Čeněk se nejenže nikam neposunul, on si navíc i pohoršil. Obzvláště v orálních dovednostech značně pokulhával. Dříve byla z jeho strany vidět snaha o utváření vět a sem tam inovativně využil některé slovo. Nyní drtivou většinu slov nahradil souhrnným „ťuťu“ a tím to haslo. Sice se pokouší sestavit věty, ale když máte v rejstříku jen slovo „ťuťu“ a „ne“, moc se nedomluvíte.

Nočníkové dovednosti byly kapitolou samy pro sebe. Dříve nadějné výsledky byly nyní zašlapány do země, stejně jako Čeňkův výsledný produkt. Poslední dobou odmítá na nočníku cokoliv provádět a raději jede takzvaně na přírodno, tedy že se vydělá na zem. Již mnohokrát dostal důvěru (tu mu dává Nataša; já jsem u něj s důvěrou skončil dávno) a o víkendu chodí bez plínky, pouze ve slipech. Většinou to stojí minimálně troje promočené slipy, než si Nataša přizná, že na důvěru ten kluk ještě není připraven.

Čeňkovu přihlášku do Mensy jsme zatím odložili na neurčito. Ale nevěšíme hlavu a jsme plni optimismu. Ono to přijde. Ne dnes, ne zítra a ani pozítří. Ale jednou určitě. Nezbývá než to ukončit pozitivně a napsat: Hlavně že je ten kluk zdravej.

KDYŽ JE DOMA MÁMA

S Čeňkem si žijeme svůj prostý a nudný život plný každodenní rutiny pokojně a nikým nerušeně. Máme zajeté rituály, které se nemění, a jakýkoliv zásah do našeho všedního života je kvitován s nevděkem. Cokoliv, co naruší náš stereotyp, mě dokáže akorát tak rozhodit. V rámci vykonávání činnosti rodiče na mateřské dovolené jsem dosáhl stavu důchodce, který se zuby nehty drží toho svého a cokoliv jiného ho rozezlí. Jestliže cizí děti běhají před domem po trávě a dělají hluk, ihned si na ně došlápnu a z okna je seřvu, co se do nich vejde. Jezdím po supermarketech a jako sup vyhledávám slevy. Sleduju televizní kanál Šlágr, při kterém rozjímám, zatímco Čeněk tančí, a přitom s láskou vzpomínám na svou minulost. Chodíme s Čeňkem krmit holuby a kačenky, vstáváme před východem slunce a pořád si na něco stěžuju. Alzheimer kaming sůn.

Jenže pak přijde víkend a do naší domácnosti se nasáčkuje Nataša. Náš životní styl pokaždé rozcupuje do mrtě. Náš malý plod lásky spí přes týden se mnou v posteli a Nataša spí v pokojíčku. O víkendu se však role obrátí a do pokojíčku jdu spát já, zatímco Nataša uléhá vedle Čeňka do našeho manželského lože. Máme zaděláno na oidipovský komplex.

Spaní v pokojíčku je i pro mě velice stresující záležitostí. Nejen že v noci nemůžu jít na záchod, protože bych průchod pokojíčkem potmě nepřežil (všude na zemi jsou předměty nalíčené na to, abych na ně šlápnul, rozříznul si nohu a vykrvácel), ale navíc spím přímo v epicentru syntetického písku. Stále totiž neodezněla doba písková, na jejímž prapočátku Čeněk dostal k Vánocům syntetický písek, aby si mohl dělat doma bábovičky a ty pak žrát.

Písek je úplně všude. Vně bytu, určitě i u sousedů a jednoho dne bude po celém světě. Nicméně čím blíže se člověk nachází Čeňkovu pokojíčku, tím více písku lze zaznamenat. V pokojíčku je ho samozřejmě nejvíce. Válenda v pokojíčku je pískem doslova prošpikovaná a neznalý jedinec by tuto označil nikoliv za válendu, ale za kupu písku. Spát na kupě písku s tím, že celou noc potřebujete na záchod, nezní jako plán na kvalitní spánek.

Po noci v písku vyhlašuje Nataša sobotní celoplošný systém důvěry. To znamená, že Čeněk je od pasu dolů nahatý a nemá plínku. Je pravda, že jsem se tento systém pokoušel Nataše rozmluvit, ale ta na něm trvala, načež jsem jí oznámil, že tohoto šíleného experimentu se účastnit nebudu.

Sobotní celoplošný systém důvěry Čeněk promění hned záhy a Nataša nabíhá s hadrem a kbelíkem vytřít loužičku v kuchyni. Já jen kroutím hlavou. Ne že by to byl z mé strany posměch. To kdepak. Spíš úžas nad neúnavnou naivitou Nataši, že ono to půjde.

Čeněk si šel hrát do pokojíčku, kde naplnil pohovku dalším pískem. Jelikož si tam hrál nezvykle dlouho, šel jsem ho zkontrolovat, jestli neudělal zase nějaké peklo.

„Čeňku, ty si tady takhle hezky hraješ?“ zeptal jsem se ho, zrovna když měl lopatku i s pískem zaraženou v chřtánu.

„Ahmm,“ vyndal si lopatku a radostně odpověděl.

„Tak to je super. A budeš dělat ee?“

„Ne.“

„Aha. Jen tak náhodou jsi to ee už neudělal, že ne?“

„Ahmm.“ (Když ještě Čeněk neuměl říkat ano, souhlas projevoval zvukem na bázi lachtana.)

„Aha. A kde máš to ee?“ Zeptal jsem se se zaujetím, jelikož loužičku jsem nikde neviděl. Čeněk ukázal na koberec a bylo tam. Majestátní hovno se skvělo na dětském koberci s tematikou autíček a já jsem šel oznámit do obýváku Nataše, že její celoplošný systém důvěry slaví další úspěchy a že já to uklízet nehodlám.

Kromě toho mě Nataša o víkendu nutí k průběžnému úklidu. Na to nejsem zvyklý, protože mimo víkend uklízím akorát hodinu předtím, než přijede z práce. Úklid mě totiž vyčerpává a nedělá mi dobře. O víkendu jsem tedy v permanentním zápřahu. Taktéž se musím mít na pozoru, co se týče kouření. Pokaždé když si jdu zakouřit, připomíná mi, že jsem slíbil, že s tím přestanu. Patrně jsem tehdy, když jsem to sliboval, využil klasickou berličku, že slibem neurazíš, ale nejsem si jist, zda jsem to myslel vážně. Tím pádem se musím tvářit, že kouřím jenom občas a jen co by se za nehet vešlo. To potom, když půl dne nekouřím a pak jdu se smetím, vytáhnu před barákem čtyři až pět cigaret najednou, načež je mi blbě a mám nikotinový šok. S nikotinovým šokem se potom mnohem lépe průběžně uklízí, kór pokud Nataša ještě pořád nevzdala svůj systém celoplošné důvěry.

Místo odpoledního šlofíku, který je pro mě životně důležitý, Nataša zavelí, že jdeme na procházku. To se obvykle plížím po venku v posledním tažení a šálím halucinace. Nataša má teorii, že když dítě nebude přes den spát, usne večer mnohem dřív. Je to sice pravda, ale to je mi k ničemu, protože s Čeňkem v posteli bude spát ona a já se půjdu schoulit do pokojíčku do hory písku.

Jakmile se vrátíme z procházky, Nataša očekává, že jí s Čeňkem předvedeme nějaké novinky, které jsem ho přes týden naučil. Asi není žádné tajemství, že jsem Čeňka přes týden nenaučil vůbec nic a soustředil jsem se výhradně na to, udržet ho při životě. Jakýkoliv počin navíc chápu jako nadstandard a na to už dávno nemám sílu.

Když Nataša zjistí, že Čeněk nic nového neumí, musíme se všichni tři shromáždit v pokojíčku a začíná výuka. Nejdříve učí Čeňka novým věcem, načež učí mě, jak učit Čeňka. Mně to je většinou stejně jedno, jelikož bez svého odpoledního spánku začínám ztrácet vědomí a okolí nevěnuju pozornost. I přesto jsem dokázal Natašu obelstít. Systém spočívá v tom, že se stupidně usmívám a přikyvuju, aniž bych věděl na co. Nataša je pak spokojená, protože to vypadá, že si její rady beru k srdci.

Večer už bývá standardní, jelikož to je Nataša doma i přes týden, takže si jenom pustíme stokrát Hurvínka na mobilu a jde se spát. Nataša k Čeňkovi a já na hanbu do pokojíčku do postele plné písku. Vzpomínám si, jak každou noc říkám, že tu postel příští den musím vyluxovat, ale nikdy jsem to neudělal. Ani dnes to neudělám, o tom není pochyb.

Víkend bývá sice rodinný, ale náročný, proto se každou neděli večer spolu s Čeňkem těšíme na pondělí, kdy si zase pojedeme to svoje tempíčko. Hezky v klidu, žádný spěch a hlavně se nestrhat.

SOUMRAK OBČASNÉHO KLIDU ANEB ČEŇKA NIKDO NECHCE

Byl to můj přístav naděje. Po nekonečném týdnu, kdy jsem ve čtvrtek už přeměřoval Čeňka metrem, jestli se ještě vejde do babyboxu, a v pátek jsem si na tom metru dělal hezkou smyčku a tento pověsil na trám ve sklepě s tím, že tentokrát si to už opravdu hodím, nastala sobota a to byl čas velké slávy. Byl to vrchol týdne a můj životní cíl. Čeněk si sbalil svých pět švestek a táhnul na noc k jedné z babiček.

Jakmile Čeněk opustil bydliště a my s Natašou jsme se ocitli na jeden den doma sami, byl to nepopsatelný pocit. Návaly euforie střídaly ohňostroje radosti. V dobrém rozmaru jsme se smáli, plácali se navzájem po zádech a hecovali v tom, kdo bude veselejší, jedli jogurt a rozesmátě utíkali ve zpomaleném záběru po rozkvetlé louce.

Celý pocit radosti a zadostiučinění okořeněný o společné veselí trval zhruba deset minut. Pak se šlo uklízet.

Doma se uklízí jednou týdně. Mám na mysli generální úklid, protože průběžný úklid, kdy během dne uklidím například hrnce ze země do kuchyňské linky, načež je Čeněk znovu vyndá a tak pořád dokola a já jsem potom nepříjemný, křičím, hulákám a šálím myšlenky na to, abych to dítě v tom hrnci uvařil, ten se tak úplně nepočítá.

Uklidit ten naprosto nechutný a vybydlený byt po týdnu užívání je celkem náročná záležitost. I když syntetický písek jsme již s pocitem zadostiučinění vyhodili, pořád se u nás kumuluje. Mám teorii, že v noci k nám chodí pískový skřítek (ano, po dvou letech na mateřské jsem začal věřit na skřítky, na bubáky a na taneční hrátky s Honzou Onderem), který po bytě vychytrale rozmístí několik kilo písku. A když už je tady, tak Čeňkovi schová dudáka někam, kde ho budu půl hodiny hledat, a vzbudí Čeňka.

Vedle písku je tu samozřejmě i jiný nepořádek, který je třeba uklidit, ať už to je například neumyté nádobí, nebo mrtvý vrabec, kterého Čeněk dotáhl zvenku a který je kačenka, protože dělá „ka ka“. Já se úklidu nebojím. Naopak. Dá se u něj hezky relaxovat, ostatně jako u čehokoliv jiného, když dítě není v dosahu. Uklízení je takový můj malý rituál, kdy nabírám psychickou sílu. Nic na tom nezmění ani Nataša, která mi říká, jak mám uklízet, přičemž mě sleduje a následně mi oznámí, že jsem to uklidil špatně a ať to uklidím znovu a lépe. Běžný člověk by se samozřejmě začal dohadovat a namítal, že on uklidil dobře a že její nároky jsou nesplnitelné, ale to není nic pro mě. Ještě několikrát to uklidím podle Nataši špatně, načež mě pošle uklízet něco jiného a uklidí to sama a lépe. S Natašou v zádech, která bedlivě sleduje můj uklízecí výkon a čeká na mé klopýtnutí, strávím klidně celé odpoledne.

Večer chodíme brzo spát. Pokud Nataša vyhodnotí, že jsem uklidil dobře, je i sex. Jestliže jsem při úklidu lelkoval a nedosahoval dobrých výkonů, musím o sex škemrat a je to tak padesát na padesát. Jestliže jsem uklidil vyloženě špatně a Nataša mi během úklidu dala dvě napomenutí, nemá cenu sex loudit a jde se rovnou spát. Ráno se vyspíme do růžova a život je krásný. Po obědě sice musíme zajet pro toho malého sígra, ale ty vzpomínky na vyspání, ty nám už nikdo nevezme.

Jenže jako všechno dobré v životě, i tyto prchavé chvíle štěstí jednou skončily. Něco se stalo. Něco, co změnilo úplně všechno. Babičky nám začaly Čeňka předčasně vracet a pak ho už na noc nechtěly vůbec. To byla blamáž globálních rozměrů. To jsme si s Natašou pobrečeli. Jak se to mohlo stát? Inu, vlastně se to dalo tak nějak čekat. U našich Čeněk pozbyl veškerých zábran a choval se tam jako doma, čili strašně. Můj otec se ho z počátku snažil vést k hokeji, tedy mu obstaral malé hokejky, malý puk a obývák upravil, aby připomínal zimní stadion. Jeho hokejové „tréninky“ nahrával na dvě statické kamery a jednu držel v ruce. Materiál z tréninku posléze sestříhal a vždy večer před spaním si ho s Čeňkem pustil a rozebral s ním jeho výkon. Byla i elektronická tužka.

Jenže malý hokejista postupně ztratil nebo rozbil všechny hokejky, puk prokousnul a na jednu z kamer nalil vodu z konvice na zalévání pokojových rostlin, čímž ji zničil. Můj otec následně zahořknul a večerní rozbory tréninků, které Čeňka vůbec nezajímaly, až do odvolání zrušil. Mojí mámě Čeněk hodil kulmu do záchoda a v noci odmítal spát. Naši ho posléze zase odmítli umístit u sebe v bytě. Marný byl můj apel, že to je všechno v pořádku a Čeněk pouze zaváhal.

Rodiče Nataši zase hlásili, že Čeněk šikanuje jejich psa a že jim oškubal kocoura natolik intenzivně, že nejenže je lysý, ale odmítá žrát. Patrně je ve stresu. Tím pádem ani zde nám pšenka nepokvete. Na chvilku nám sice svitla naděje, když se nabídla moje babička, že může občas spát u ní, ale pak jsem si uvědomil, že by to nezvládla a zemřela, a to si na triko nevezmu.

Čeněk tedy přebývá až do odvolání nastálo doma. Prý dokud se nenaučí chovat, což se nenaučí nikdy. Já ho to učit nebudu, na to nemám nervy, takže nám zůstane doma na krku. Navždy.

PRACOVNÍ TÝDEN OTCE NA MATEŘSKÉ DOVOLENÉ

Pracovní nasazení otce na mateřské dovolené lze přirovnat k běžnému zaměstnání. Po víkendu, kdy visí ve vzduchu odpočinek (a taky tam většinou viset zůstane), se s novým týdnem vrhám do práce.

Pondělí

Uklizený byt, odpočatý já a rozradostnělé dítě. Mladej sice vstává v pět ráno, ale zase toho za ten den více stihneme. Krása. Plný energie se pouštím do výchovy. Čtu mu z obrázkových knížek. Jsem trpělivý, snažím se Čeňka konečně naučit na nočník a nechávám ho se seberealizovat hrou s plastovými kuželkami. Chodíme na procházky, kde ho nechám, ať se vyblbne, a k obědu uvařím výtečná hovězí líčka pro nás oba.

Úterý

Byt má po včerejším zásahu dítěte několik nedostatků a pořádek se udržet nepodařilo, avšak vše je v přijatelných mezích. Mladej vstával opět v pět ráno, což mě nenadchlo, ale ani neurazilo. Stále se snažím dítě vychovávat, a když například vezme hokejku a mlátí s ní do televize, důrazně mu připomenu, že se to nesmí. Kluka dávám na nočník, když si vzpomenu. Pokud ne, bude holt chvíli posranej. Z obrázkových knížek mu už nečtu, pouze mu říkám, co vidí na obrázcích. Ven jdeme pouze jednou, protože dělá kraviny a neposlouchá. K obědu udělám špagety se sýrem.

Středa

Bytem se začíná šířit nelibý odér a celkově nevypadá hezky. Nepořádek je více než patrný. Mladej vstával zase v pět ráno, což se mi vůbec nelíbilo a snažil jsem se ho silou přimáčknout k matraci, aby ještě chvíli spal, leč bez úspěchu. Ve výchově nejsem již tak důsledný, takže když ho přistihnu, jak mlátí hokejkou do televize, jdu si na balkon zakouřit. Na nočník jsem ho zkusil dát hned ráno, a jelikož se nic nestalo, po zbytek dne na to už kašlu. Obrázkovou knížku jsem schoval do skříně, aby mě furt neotravoval, že chce číst. Venku jsme byli asi pět minut, pak začal dupat do kaluží, dostal lepáka a šli jsme domů, protože na to já nejsem zvědavej. K obědu jsou špagety se sýrem ze včerejška.

Čtvrtek

Byt je už regulérně nechutnej. Podle zápachu se zdá, že někde v tom bordelu už dva týdny tlí mrtvej pásovec. Ten malej sígr vstával zase v pět ráno. To už jsem fakt myslel, že mi jebne. Motá se mi hlava z nevyspání. Chvíli jsem ho absolutně ignoroval a snažil se spát, ale skrz jeho řev jsem už neusnul. Na výchovu kašlu. Když jsem ho přistihnul, jak mlátí hokejkou do televize, hodil jsem po něm vztekle obrázkovou knížkou a šel si nalít do kuchyně víno do půllitru. Na nočník jsem ho nedával, protože to nemá stejně cenu a já s ním ztrácet čas nebudu. Šli jsme ven, ale už ve výtahu mě nasral (už ani nevím, co udělal), takže jsme zase vyjeli nahoru a ven už nepůjdeme. K obědu bude majonéza.

Pátek

Byt je absolutně na odpis. Pod barevným pěnovým puzzle se začíná objevovat plíseň, přes rozházený věci nejde projít z jedné místnosti do druhé a ten hroznej smrad, který se šíří celým bytem, nejenže leptá stěny, ale jde dokonce i nahmatat. Přísahal bych, že jsem v koupelně zahlédl dikobraza, jak si staví hnízdo ze zbytků papírových ubrousků. Je to tady celý o tom to tu zapálit a jít bydlet jinam. Satanovo sémě vstávalo znova v pět ráno a to už jsem si vzteky vyrval trs vlasů. Chvíli jsem seděl na posteli a čekal, až mě skolí mrtvice. Ta sice nepřišla, ale aspoň se mi spustila krev z nosu a z únavy mi praskla žilka v oku, takže ho mám celé rudé. Jako démon.

Zatímco jsem ležel bezvládně na zemi, kam jsem samovolně upadnul (patrně mikrospánek), mladej rozmlátil hokejkou televizi a pak si zatleskal. Jakožto výchovný políček jsem začal vzlykat. Myslím, že mi už konečně hráblo. Nočník v tom bordelu nemůžu najít, ale kdybych ho našel, tak bych si ho nasadil na hlavu a byl bych čaroděj. Ven půjdu jedině, až mě budou odvážet v kleci, takže žádná procházka. K obědu jsem uvařil obrázkovou knížku.

Kdyby po pátku nebyla sobota, tak bych byl další den už mrtvej.

MATEŘSKÁ JE O HUBU

Existuje celá řada ochranných pomůcek pro děti, majících za úkol udržet je při životě a omezit zranění na minimum. Jsou to různé plastové krytky na rohy, zámky na skříně a lednice a podobně. Jsou to taktéž protiskluzové ponožky, zábrany u postelí a tak dále. Prostě je toho děsně moc.

A já se ptám – existuje nějaká ochranná pomůcka pro rodiče? Samozřejmě že neexistuje, jelikož na rodiče se kašle a společnost v poklidu přihlíží, jak se postupně opotřebovávají, rozbíjí, až jsou nakonec zcela nefunkční a ve finále odstavení z provozu. A to je smutné. Samozřejmě že mnohé napadne, že ochrana pro rodiče existuje a je to ochrana ze všech ochran nejvíce ochranářská. Jedná se o kondom. Tento typ ochrany ale není v případě rodičovství již na pořadu dne. Pakliže dítě už ve čtyři ráno pobíhá s dřevěným kladívkem po bytě a se smíchem rozbíjí skleničky, rodič si kondom může leda tak navlíknout na hlavu a slastně a s dobrým pocitem se udusit.

Už jsem se dříve zmiňoval o tom, že náš byt není pro dítě bezpečný. Po nějakém čase tuto myšlenku aktualizuju a zcela upřímně tvrdím, že náš byt není bezpečný pro mě.

Čeněk je velmi aktivní až hyperaktivní (on je dokonce víc než hyperaktivní, je totiž turboaktivní), a proto mu mnohdy nestačím. V rámci své přebujelé aktivity dělá doma neustále něco, co dělat nesmí, jelikož jsem mu to zakázal. Obvykle se na mě podívá, jestli jsem jeho mohutnou revoltu zaznamenal, a pokud ano, začne se smát a zdrhá z místnosti. A protože má hustopřísný protiskluzový ponožky, tak na kluzké plovoucí podlaze (a to i přesto, že běhá jako – homosexuálové prominou – připodělaná afektovaná buzna, co háže rukama ze strany na stranu a vypadá, že se každou chvíli musí převrátit) pokaždé bez problémů uteče.

Zatímco já, chudák s obyčejnýma ponožkama s dírou na patě či palci, během mohutného pronásledování mladého revolucionáře většinou v zatáčce uklouznu, vezmu první o dveře a následně odevzdaně upadávám na ostré předměty či na rohy nábytku. Často uklouznu na podlaze jen tak. Protože si to zasloužím.

Bývám trestán nejen za pokus o výchovu. Po zásluze bývám zraněn i při projevech lásky a rodičovských citů. Pokud se k synovi shýbnu s tím, že ho vezmu do náruče a pomazlím se s ním, tak platí, že jakmile ho vezmu a chci se s ním narovnat, křápnu se hlavou o kliku dveří. Potom už těch projevů lásky a rodičovských citů moc není, jelikož většinou řvu bolestí, prohodím pár nemístných slov, za která půjdu rovnou do peklíčka, dítě odhodím a jdu se litovat. Pravděpodobně máme doma moc klik.

Pak tu máme malý látkový domeček, kde Čeněk občas přebývá. Já mu říkám dům hrůzy. V domečku Čeněk vyžaduje mou přítomnost a chce, abych mu četl nějakou z hodnotných dětských knížek. Domeček je postavený hned vedle topení, protože jinam se prostě nevejde. Uvnitř je tedy konstantně sedmdesát stupňů, po stěnách stékají krůpěje zkondenzované vody a kousky zkondenzovaného mě. To ale není to nejhorší. Nejhorší je, že domeček není stavěný pro dospělého člověka, takže v něm musím mít hlavu neustále na stranu. Pokud si čteme hodinu knížku o kačence a jak ta kačenka hezky plave, papá a raduje se s přáteli, labutí, žábou a rybou, nejenže cítím vyloženě fyzickou nenávist vůči všem kačenkám světa, ale taktéž se mi zablokuje krční páteř a já se v bolestech a promočený potem vypotácím z domu hrůzy ven, kde dopadám na podlahu a kroutím se v poslední agónii, zatímco dítě v domečku řve, protože jsme knížku nečetli třistakrát po sobě, ale jenom dvě stě padesátkrát.

Už jsem se zmínil o zábranách v postýlce. Když Čeňka uspávám v jeho posteli, která zábrany má, a nějakou podivnou shodou okolností se mi podaří ho uspat, tak se při výstupu z postele o tyto zábrany pokaždé přerazím. Buď o ně zakopnu, nebo si mezi ně zaklíním nějakou končetinu. To jsem pak vzteklý, začnu do nich kopat a dítě se vzbudí. Naopak u manželské postele zábrany nemáme, a pokud s námi Čeněk spí (a on s námi spí skoro pořád), tak si uzurpuje svůj prostor tím, že mě postupně skopává z postele, kterouž pak v nočních hodinách opouštím volným pádem na zem. Zde bych zábrany naopak ocenil.

Samotné hračky nejsou taktéž dvakrát bezpečné. Jakýkoliv předmět dokáže Čeněk obratně přetavit ve zbraň, kterou mě v nestřeženém okamžiku ohrozí. Mlátit se dá čímkoliv a invenci se meze nekladou. Čeněk mě umí praštit do nosu až sto dvaceti různými předměty, a to včetně samotného domu hrůzy. Jeho nízká váha a bezproblémová uchopitelnost svádí dítě k tomu, přenášet ho po pokoji a někdy s ním mlátit o zeď. Když si na chvilku schrupnete v pokojíčku na zemi a dostanete ve spánku ránu do obličeje domem, hodně vás to změní.

To všechno jsou pouze některé druhy fyzického ohrožení, které mně coby rodiči doma hrozí. Vedle těch fyzických jsou samozřejmě mnohdy horší ty duševní. Duševní bebíčka na mateřské dovolené jdou ruku v ruce s těmi fyzickými a takový nevyspalý, na podlahu upadnuvší, domem zmlácený a sklíčený rodič pomalu ztrácí životní elán i vyhlídky do budoucna. Ono je obtížné říci, jestli je horší fyzická bolest, nebo ta duševní. Na druhou stranu rány čas zahojí, ale spánkový deficit už nedoženu nikdy.

MÁME NOVOU POSTEL

Člověk by řekl, že taková banalita, jako je nová postel, nemůže takového protřelého rodiče, opatrovníka, aktivního manažera domácích prací a support výchovy rozhodit. Nicméně opak je pravdou a měl jsem to tušit. Vždyť i lehký vánek dokáže naklonit ten můj na vratkých základech stojící status quo.

Vše začalo nevinně. Nataša, která již dávno zahnízdila, zatoužila po úpravě hnízdiště. Chodila po bytě a nahlas přemýšlela, co je potřeba upravit, předělat, vyhodit a posléze znovu zakoupit. Své tažení po bytě zakončila významným pohledem na mě, jak ztrhaný v propoceném triku a špagetou ve vlasech těžce oddechuju na posteli. Dlouze se zamyslela a mně bylo jasné, že přemýšlí o tom, že upraví anebo rovnou vyhodí mě. Co si budeme nalhávat, nepůsobil jsem zrovna reprezentativně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deníček moderního fotra 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.