S T E F A N O S

Tato kniha vychází s laskavou podporou

Ministerstva kultury České republiky

© Stanislav Maxa – STEFANOS, 2019

© Pavel Rejchrt, 2019

Epilogue © Vladimír Novotný, 2019

Illustration © Pavel Rejchrt, 2019

ISBN

978-80-87081-83-9 (tištěná kniha)

978-80-87081-88-4 (KF8+Mobi)

PAMÁTCE

mého otce

LUDVÍKA REJCHRTA

* 26. 8. 1910

† 19. 5. 1986

KAZATELE

a mého bratra

LUĎKA REJCHRTA

* 25. 1. 1939

† 31. 1. 2019

FARÁŘE

OBSAH

O VNITŘNÍCH EXILECH

Spisovatel Martin Louka

Soukromé hereze

Stará záchrana

VOSKOVKY MLADÝCH LET

V předvánočním vlaku

Tajemné okno

Tvář nezachytitelna

Návštěva městyse

Kandidát bohosloví

Dáma v černém

Z NOVĚJŠÍCH BILANCÍ

Noc kostelů

Vystoupení v suterénu

Thrénos za mrtvý kontinent

Redaktorův verdikt

V soukolí aiónů

Píseň a vězeň

KRAJINOU PŮVODU

Syn kazatele

Žízeň po ryzosti

Lyrik z vesnice

Intermezzo: Oko k nemožnému

Příběh pana L.

Bystám zmizelého času

Výtvarník v básníkovi

O pódiu a roli

Sen o kázání a malíři

ZVONY ODJINUD

Text a věk života

Žestě dávného jasu

Senex

Anonymus

K modlitbě nad hroby

Nečekané vyzvánění

NA PERUTÍCH VÁŠNIVÉ PŘÍKROSTI

EDIČNÍ POZNÁMKA

O VNITŘNÍCH
EXILECH

SPISOVATEL
MARTIN LOUKA

Často přemítal Martin Louka poslední dobou o společensko-duchovní situaci národa, kontinentu i celého světa. Zároveň se ptal po smyslu svého dosavadního psaní, čeho vůbec dosáhl, jaké poslání směrem ke komu a vzhledem k čemu plní. Z takového bilancování povstal znenáhla záměr napsat knihu složenou ze starších i novějších textů, které by se vzájemně osvěcovaly. Aby se ukázalo, že čím žije a jak smýšlí dnes, má své počátky a důvody v tom, jak žil a smýšlel kdysi. A především pro sebe skládal onen cyklus próz a básní, jak dílo později nazval, aby si vůbec ujasnil, na čem mu záleželo a záleží dodnes.

Desátý den od osudné noci, kdy ozbrojené síly „spřátelených armád“ překročily 21. 8. 1968 státní hranici země, jež s něčím takovým sotva počítala, napsal Louka báseň:

Přátelé,

nebylo nikdy porážek takových,

aby v nich nebyl počátek, zrod

a vůbec první poznání života,

aťsi strašlivé. Zapomeňte svobod,

v kterých jste hnízdili jak vši.

Ne vlnění lánů, ne zčeření vod

šlo s vaší krví, s krví nešel dech

vanoucí travou. To všechno mimo

žilo a žije po svém. Život jste skryli

do kožichu šelmy stažené. Čemu se divit?

Před postelí monarchy jen noc střežila váš klid.

Ne myšlenka, ne bytí, ne přísaha na marnou lásku.

Toho jste neznali. Tenkrát ještě ne.

Teď k ránu železo sežehlo ryšavé chlupy.

Hebkou podnoží jsou tyranu silnice naše, města a parky.

Tak krásné! A přece ne víc

než vydělaná kůže někdejší bestie.

Jak dlouho jste v bleších hrách trávili čas!

Mezi vámi se pohybovat milujícímu

nebylo o nic snadnější než mezi hlavněmi.

Teď z nenávisti viníte železo a žoldnéře stiháte

okoukanými kletbami. Nenávidíte stále po staru,

bez lásky, bez noblesy. Bez souznění

s květinou, která nepochopila, v které že říši

vadne. A to horoucněji

než mnohý umírá. A pro nic. Vy pro všechno

ztrácíte všechno.

Milujte první den, který vám do tváře naplil.

Nebyli jste hodni nižádné naděje.

Teď, beznadějní, začínáte chápat. Snad!

Když vidím vás na útěku,

nemohu si pomoct:

Zdá se mi, že vyměňujete jen pastvu,

vy blechy, stále stejné.

Železa se bojím a jíst mi méně chutná.

Ale vás nenávidím pro LÁSKU řekl bych KRISTOVU.

Vás, přátele.

Básně se až ulekl pro její vášnivou příkrost, vzdálen od těch dob celé půlstoletí. Ti, kteří odcházeli – pomyslel si –, jakoby i mne tenkrát vyrvávali z kořenů, jinak bych nemohl být tak hluboko zasažen. Ano, leckteří z jeho známých už v nejbližších dnech po jednadvacátém srpnu odcházeli na Západ a dávali této zemi povýšenecky pečeť méněcennosti. A také každému, kdo zde i přes velkorysou nabídku slibné emigrace mínil zůstat s přijetím všech důsledků.

Jedním z takových „nevděčníků“ byl Martin Louka sám. Jeho náhlé rozhodnutí vrátit se na jaře 1969 již po šesti týdnech z plánovaného půlročního studijního pobytu v Nizozemí do okupované vlasti následovalo po sdělení „otcovsky blahosklonného“ pracovníka cizinecké policie, že „pokud v naší zemi nechceš, chlapče, zůstat natrvalo“ (Loukovo vízum bylo zatím jen na šest měsíců), „tak tě nemůžeme než podezírat z komunismu“. Nic nepomohlo Martinovi vysvětlovat tomuto „mroži“, jak muži s knírem říkával, že má přece k návratu do vlasti kromě jiného osobně citové důvody, též nikoli již mladé rodiče a podobně. Nechtěl pak Louka v Nizozemí pobývat ani o den déle. I pod vlivem strpěné urážky si uvědomil, že může nadále žít jedině v zemi svého rodného jazyka, poněvadž jedině v něm se cítil oprávněn se pokoušet o poezii. Později se v nějakém rozhovoru vyjádřil, že „miloval čistotu i v hnoji“ a „urputnost ve hledání forem uměleckých a vůbec krásy ničím neuplatitelné“ mu zbývala z dřívější „poněkud naivně bezbřehé lásky k životu“.

Jako jedno z nejtypičtějších spisovatelových témat z prvních posrpnových let se ukazuje „diamant ve stoce“. Přesvědčení o fragmentu nezničitelného dobra i v člověku, který trpí ztrátou své čistoty či spíše nedostatkem něčeho, co nikdy nevlastnil a ergo ztratit ani nemohl. Je v nás něco zaseto nebo skryto, co touží vyrůst, dychtí naplnit se a uskutečnit, něco svým původem bezpochyby dobrého, avšak co do možností svého očekávaného rozvoje víc než žalostného, a toto nenaplnitelné dobro nám dává pocítit, jak jsme na tom nenapravitelně bídně. Takový snad by mohl být výklad pisatelova následujícího obrazu.

„Když rozvodněná stoka vysokou vlnou zvedne plující předmět, vyvrhne jej na břeh a vyloučí tak ze svého proudu, neříkáme, že to byla jeho vůle. A také netvrdíme, že neodpovídal povaze stoky. Opak je pravdě bližší. Kovy, třebaže vzácné, a rovněž kameny, a samozřejmě i drahé, bývají přece pohřbeny až na dně. Ztratíš-li perlu přímo nad kanálem, nenajdeš ji už nikdy. Ale pokud o ni přijdeš teprve na kraji stoky, možná se přece ještě zaleskne z bahna, až vlny opadnou. Dostaví se pak sběratel perel a odnese si ji s sebou.

Mne ale nesebral nikdo; mě nikdo nevykoupil z mé situace, poněvadž jsem se v ničem nelišil od ostatních splašek a nebylo pohledu, jenž by na mě spočinul se zalíbením. Kdyby tak přece učinil, byl bych se styděl za jeho vkus.“

Pouze tato naznačená vůle k bytostné čistotě, i když ve vnějším světě neustále zrazovaná, mu podle jeho slov dávala sílu a také vnitřní oprávnění, aby zůstal po úderu cizích vojsk v této zemi, aby se s druhými potkával i míjel jako stín se stíny v naděje zbaveném, pouze absurdně činném, pracovně povinném mrtvolném bezčasí, jež tu tehdy brzy zavládlo jako svého druhu karikatura věčnosti. Konečně na transparentech zavěšených postupem dvou tří let na každém významnějším nároží se opravdu třepotalo ve větru heslo „…na věčné časy“, které však už sotvakdo vnímal. Byl sice i Martin Louka, který zde hodlal až s osudovou láskou k tisíckrát v dějinách vyposmívané, podvedené vlasti nadále a patrně nadosmrti žít, ve svých představách na útěku odtud mezitím mnohokrát, pokud zoufalství občas sevřelo věru nesnesitelně, ale ještě více ho děsila možnost, že by žil a se vyvíjel v úspěšného a v této „staré vlasti“ závistivě obdivovaného „světoobčana“ v některé z vynášených západních zemí, kam se tak dychtivě nahrnulo, dokud hranici neuzavřeli, i několik jeho donedávných přátel.

Psal tedy o vnitřních stavech své čím dál hlubší osamocenosti. Činil tak v poněkud drastických nadsázkách a podobenstvích, takzvaný realismus se mu spisovatelsky nezamlouval.

„Každého rána jsem se probouzel na jiném břehu stoky. Bylo to po nocích, které jsem propotácel v deliriu po bulvárech smrti, v rozmluvách se zrcadly, blaženě vědoucími můj krušný stav, nasládle rozšklebenými ve zdvořilostech, lichotkách i výsměchu. Krvavou pěstí jsem rozrážel ta skla. Avšak stejně, hluboko za nimi jsem ve tmě hmatal vatované tváře, skleněné oči, plechové zuby: tytéž podoby jako předtím, ale teď i na dotyk mrtvé, ba co horšího – umělé. Přece s čelistmi kousavými, roztaženými jak pasti, připravené sklapnout. S očima zelenýma, svítícíma ze tmy coby výkřik úzkosti. ‚Pomoz mi – volal ten pohled – pomoz mi, nebo tě dopadnu.‘ Kdokoli by hleděl déle, neschopen pomoci, jejíž způsob nemohl přece uhádnout, slyšel by zakrátko nenávist těch očí, zelený blesk zášti, a nezapomněl by na ten pohled ve dne ani v noci. Konečně ty tváře, obličeje tak hebké, které přesto jiskřily při každém pohlazení, chřestily přímo jiskrami, se jedné smutné noci – snad právě noci této?, ach ne, odehrávalo se to skoro každou noc, daleko všeho povyku, veškeré účasti až příliš praktického, podnikavého světa –, vzňaly vysokým plamenem, až praskala tma v kostech a sténala v útrobách; tma vyla vichrem zoufalství a hnala z úkrytů živé i mrtvé, roj sršících duší, který posedal srdce střelami výčitek, ukrutným soucitem s nimi všemi, vědomím, že trpíme všichni nad síly a bez odpovědi.“

Zlá doba to nepochybně byla, plná falše a nenávisti, patrná dostatečně i z uvedeného úryvku. Necítil se však Louka povýšeným soudcem a zhrzeným nápravcem společnosti. Otázky zla, nicoty a smrti pojímal již tehdy metafyzicky, ne politologicky. Tím kupodivu dospěl až k určité rovině vyšší, nadmateriální solidarity. Později Louka popsal tento svůj vnitřní vývoj následovně:

„Tohle byla jedna z mých otřesných duchovních zkušeností, kterou jsem nedokázal vyjádřit jazykem dne a tržiště: Temno a bolest v základech světa. Teologie by řekla, že v samotné podstatě stvoření. Ach, nikoli, musím opravit: evangelická teologie, jak jsem ji potkával, by spíš podle slov Genesis zdůraznila, že stvořil Hospodin vše dobré: tak jaképak utrpení v základech? Jen sebou trpíš, člověče, v zápase s hříchem, nesčetnými prohrami, součtem všech mínusů pod soudem Ideálu, karikaturou svého manka v zrcadle svatého Plus. To všechno vím a uznávám, avšak k tomu všemu dochází také proto, že se tu vůbec otvírá možnost, aby se stvoření ze svého dobra vymklo, což působí v nás bolest, jež je zde dříve a hlouběji než my sami.

Rozhodně takový způsob psaní mi nezjednával sympatie ani neoficiálních čtenářů, dychtivých spíše než takovéto metafyziky spisů protestních, a co možná na první pohled, ,chytrému napověz, hloupého kopni‘, přitažlivých právě dobrodružstvím hrozícího policejního konfliktu.

Touto nevyjádřenou, leč o to tíživější rozdvojenou náladou veřejnosti jsem byl tehdy jako mladý autor obklopen: samozřejmým nezájmem oficiálním, ale stejně tak tabuizací mé maličkosti ze strany čile kmitajícího undergroundového kulturního ghetta. Neznamenal jsem vůbec nic a spískal jsem si to sám.“

Loukovo čím dál citelnější niterné nepřilnutí ke světu tehdy obvyklých nálad a názorů se potom ukazovalo jednou z hlavních příčin jeho narůstající vnitřní osamocenosti. Nejednou si připadal jako v překotně politizující národní společnosti tenkrát, v onom vychvalovaném, mnohými s nostalgickou úctou dosud připomínaném půlroce před invazí. Ať se již tehdy psalo nebo proslovilo cokoli, muselo to být použitelné politicky.

A že tím trpěl už v té době nemálo, stálo na počátku Martinovy hluboké nedůvěry k „plíživé“ politizaci našeho novodobého duchovního života, která ho sužovala dnes v míře ještě větší, úměrně k dalším desetiletím jeho osobního putování i množícím se krizím a otřesům světa spějícího svými dějinami k čemusi až apokalyptickému.

Obával se především, že se dnes natolik ztrácí vnitřní život našeho jazyka, až jako by mu již nezbýval jiný rozměr než vnějškově pragmatický a mediálně zpravodajský; jako by pod tlaky byznysu a všemocné globalizace téměř všechno mezilidské sdílení pohlcovaly technokratické a politické fráze, řeč tohoto digitálního věku. S expanzí „techno-výraziva“ podle básníka kontrastovala bída utlačené, do samoty zahnané, niterného výrazu zbavené němé duše, té osobní, ale i národní.

„Relativizace hodnot mravních, náboženských, ba i estetických,” napsal v jednom dopise Louka, „kterou všichni, každý po svém, a přece s podobnou nevyhnutelností procházíme, je natolik dalekosáhlá a leptavá, že podléhají erozi i naše dávné domnělé pevnosti, že stává se podezřelým cokoli určitého a nesmlouvavého, že různé oblíbené dnešní nálepky extremismu a fanatismu by byly dobře použitelné i na umělecké záměry našeho avantgardního, blouznivě experimentujícího mládí, ano, i na mou odlehlou tvůrčí samotu, na všechno, co jsem tehdy s urputným zanícením nuzného poety zachycoval na papír v jednom suterénu v periferní čtvrti a just v domku u hřbitova, aby mé vrozené nostalgii přibylo ještě na grádech.

Nedovedu si představit, k čemu by potom komu pomohlo nějaké dnešní vyemigrování z tohoto ,zaostalého, nedemokratického Východu‘, vždyť stačí se zamyslet, kam že by zbylo kritikům poměrů v zemi se ještě vystěhovat, na který z oněch dvou v současnosti latentně rozštěpených Západů, brzy se vzájemně dávajících do klatby (ano, jestliže ‚America first‘, co potom se ‚sekundární‘ Evropou?), avšak navíc hrozí, že už ani tuto svou zemi nebudeme moci zvát vlastí, pouze jedním z mnoha teritorií, podobně zbavených všech rysů a kulturně dějinných charakteristik.

Může se stát, že skutečnost spirituálního zakotvení duše v mateřském jazyce již dočista zmizí kterémukoli národu jakožto kultivovanému jazykovému společenství a také po věky tříbená liturgická a konfesijní tvář určité rozlišitelné církve zanikne v ‚multi-koktejlu‘ všeho, v životní spotřebitelské jalovosti a duchavražedné metafyzické vyprázdněnosti sotva dnes představitelné, i přese všechno, co nás už teď trápí víc než dost.“

Nuže, očekával spisovatel a básník Martin Louka od poezie a od umělecké literatury vůbec, že jejím posláním, a zvláště naléhavě právě v současnosti, je posílit člověka proti všestrannému technicko-ekonomickému zvnějšnění života novým zvnitřněním jeho mateřské řeči, „ochránit práva duše“, třebaže slovesné umění by podle názoru básníkova mohlo ba mělo mířit ještě dál, a sice přes „horizontální rovinu“ do výšin i hlubin filosofických a fideistických. Jedná se jistě o cíle natolik vznešené – uznával Martin Louka – až pochopitelně vzniká podezření, že umělecká literatura je tu vystavena pokušení počínat si svatokrádežně.

Takové nebezpečí bezesporu hrozí, ale na druhé straně může jít rovněž v básnictví, řečeno slovy někdejší Jednoty bratrské, „o nouzi spasení“, pokud oficiální filosofie, avšak i řeč církevních kazatelen sklouzává ze svých výsostných pověření do služby veřejnému mínění alias politice, ať jemnou oklikou alegorických narážek, anebo tu a tam i v nestoudné přímočarosti. Slyšel Louka jako člen církve z evangelických kazatelen už ledacos, ale zvláště několik tištěných kázání a církevních proklamací z ne tak dávné prezidentské volební kampaně ho pro svou političnost, někdy jako přímá agitace pro oficiálně církví doporučovaného kandidáta, navíc s pasováním čistě politického rozhodnutí na „vyznavačský čin víry v situaci ohrožení svobody a demokracie“, uvádělo přímo „do varu“.

■

Za desítky let, které uplynuly od vstupu cizích vojsk, se stalo ve vlasti i na zeměkouli nespočet událostí, a ani literární produkce Loukova, třebaže s pohyby a otřesy společensko-dějinnými (alespoň prvoplánově) nesouvisela, stát nezůstala.

Avšak spisovatel se při vytváření nynějšího cyklu nechtěl původně zabývat jinými rukopisnými texty než z prvních tří normalizačních let. Postupně však ve svých archivech nacházel jím kdysi zavržené, z jeho tehdejšího hlediska problematické textové koncepty – zejména básní – rovněž z pozdějšího období, z nichž některé do vznikající knihy též začlenil.

Nakonec výsledná skladba vznikla z nerozpletitelného prolnutí starého a nového, ze zařazených starších předloh a jejich doprovodných současných reflexí, z filosofujících okrajových glos, z vylíčení tehdejších i dnešních recitačních příležitostí a podobně. Nejprve se však v probírání svých literárních materiálů skutečně omezil na první tři léta čím dál hlubší společenské deziluze a své narůstající osamělosti, na dobu téměř všeobecného vztahového ochromení, následující přímo kontrastně po optimismem hýřícím období „obrodného procesu“, po oné době, kdy ještě mladý, teprve šestadvacetiletý, sám již hluboce trpěl zpyšnělostí vůdčích osobností tenkrát dvounárodního státu, vysokou sebechválou celé tehdejší „elity“, z níž každý, buď jako strůjce, nebo aspoň propagátor „změny“, byl přesvědčen o své spasitelské roli v právě nastávajícím „socialismu s lidskou tváří“.

Naznačená, nad pouhý „populus“ povýšená, sobě přejná vyvolenost dosti rozvětveného „výběrového genu“ Martinova vlastního národa, aspoň podvědomě povzneseného nad údajně bratrský spolunárod ve východní půlce republiky, nikterak neztratila po invazi „hřebínek“, ale jala se nadále působit „obrodně“ v ilegalitě, nejčastěji v emigraci.

To bylo tenkrát, před půl stoletím, na počátku Loukova vážného, přinejmenším svému svědomí odpovědného psaní. Pro koho ale od té doby psal? Na žádné zveřejnění v časech své střední dospělosti, které se kryly s dvacetiletím takzvané normalizace, beztak pomyslet ani nemohl, a spíš z hloubi duše ani nechtěl. Vždyť veřejnost se tehdy stávala pojmem víceméně historickým, literatura psaná pravdivě odešla neodvolatelně do soukromí, ticho oněch nocí v přístavní čtvrti, kde nalezl přístřeší i s psacím stolem v půdní místnosti fádního činžáku, snad odnepaměti zchátralého, se naplňovalo čímsi zlověstně neskutečným. Ano, skutečné nebylo téměř nic, zůstávaly jen mátožné obrysy slov i jsoucna v zavalující, lezavé, skoro bolavé mlze. Nedokázal uchopit žádnou tradiční formou tento tekutý rozpad, rozplizlosti života i dobového výrazu ho týraly svou závažnou nedořečeností, nikdo nic nevěděl nejen přesně, ale ani jadrně, obhrouble, substanciálně.

Ne, nemělo tenkrát smysl nic spisovatelsky ucelovat, nadmíru pilovat, spíš podobaly se útržky jeho záznamů nožíkům, kterými se sám poněkud abnormálně bodal a trýznil. Všechno, co začínal, téměř programaticky nedokončil, a přesto z napsaného skoro nic nevyhodil, zůstalo mu do příštích let co ohledávat a pořádat, vybírat a zavrhovat, výsledně marná, „pískosypná“ práce, nechceme-li dle očekávání otřepaně připojit: sisyfovská. Ba, pro koho?

Ale snad musel začít zachycovat již tehdy, brzy po invazi, třebaže ve změti drobných literárních fragmentů, bezpříkladnou prázdnotu a bezvýchodnost oněch dní a let, stále hlubší i rozsáhlejší hrob iluzí při mladých i starých, liduprázdno ulic, kam z domů jako by vymřelých, za nenápadné, postupně kasárensky zcela ukryté přítomnosti cizí moci, nikdo jinak po dlouhá léta nevycházel než jako stín své minulosti, svého zmařeného snu nejprve o proměně společnosti a potom i o nebývalé solidaritě okupací zdrceného a všemi způsoby protestujícího národa z prvních dnů a týdnů okupace.

Když dnešními poměry zdeptán se vracel ve vzpomínkách k podobně krušným jevům v minulosti, shledával, že netkvělo všechno jen v jeho nepopiratelně melancholických, ryze osobních dispozicích, ale že kořen smutku vězel neméně v antispirituálních poměrech světa vnějšího, ano, i ve sřetězení a navrstvení a potom průlomech událostí politických, jež považoval vždy za protipól duchovosti, a sice především v jejich dopadu na vztahy lidí, na rostoucí nepochopení a zlhostejnění všech vůči všem.

V případě roku osmašedesátého se lidé velmi dlouho, někteří nadoživotně, nemohli vzpamatovat z pocitu, že byli podvedeni politikou, jejími vizemi a sliby, a že ve vnitřním životě, ano, zde sluší se říci v duši, zakoušejí prázdnotu, kterou žádná hesla nového, údajně převratného a osvobozujícího politického kurzu se stovkami novinářských duchaplných analýz nemohla ani tehdy, kdy se toho ještě v naivním nadšení nadáli, doopravdy vyplnit.

Tato prázdnota vzniklá po splasklém rauši iluzí deptala lidské duše víc než jakkoli děsné, pouze toto vystřízlivění zpečeťující tanky. Ano, všude tenkrát bující politické diskuze, mítinky, jež té závěrečné vojenské katastrofě předcházely, a zvláště sekernickou bezohlednost mnoha tehdejších politických argumentací, vylučujících ve svých nutných zjednodušeních z bohatosti existence všechnu její složitost, tajemství, křehkou krásu, považoval Martin za připravený hrob všeho dějství duševního. Určoval Louka odedávna nadměrnou politizaci života (a sklon k této hybris má politika rovnou v genech) jako příčinu naší citové i duchovní prázdnoty, která zákonitě nastoupí.

A tak se i stalo. „Vzájemnost samoty“, podporovaná též představou, že všichni na sebe navzájem možná někde donášíme, rozrušovala v příštích letech vztahy lidí, až epidemicky se šířilo hluboké neporozumění, a tím i tupé znecitlivění všech vůči všem. O dvacet let později, v éře trhu, namísto „konfidentů“ jsme se všichni stali sobě navzájem, pro naši lidskost s následky stejně katastrofálními, „konkurenty“.

Byl by však nechtěl o oné předsrpnové, lidské vztahy už oním počátečně konkurenčním způsobem destruující, v jejím vlastním pohledu však reformní a humanizující politizaci společnosti nikdy psát dokumentačně, až vlastně v závěru té zkázy, kdy vojenské síly obsazují zemi a zadělávají tak pouze na vykynutí dalšího mocenského těsta v dějinně zákonité střídě, čehož za okamžik budou plné zahraniční noviny a ještě za mnoho let, po odeznění rudé moci, i tuzemské pamětní sborníky, ale raději by se zastavil u toho, co podle jeho přesvědčení k těmto otřesným koncům od samých začátků vedlo v hluboce sebezbožštělém vědomí údajných nápravců ne-li spasitelů společnosti. Nicméně by se nesmělo ani pak jednat o úvahy hodnotící zvenčí, a v nich o uplatňovaný soud „nestranně objektivní“, a tím nutně i povýšenecký, ale spíš by měl z Martinova psaní vystoupit na světlo pohled zasaženého subjektu, i když z některého hlediska možná poněkud jednostranný:

Ano, tanky v ulicích, teprve od té doby – v hlubokém, a v určitém smyslu dokonce pro něho osvobodivém otřesu vnějšího světa a všech jeho mesiánsko-politických nároků – začal Martin Louka psát s celým osobním ručením o duši, o metafyzickém určení lidské existence. Pokusil se literárně tvořit tímto od dobové kritiky kaceřovaným „bezkrevně abstraktním“ směrem, a sice alespoň v míře svých poměrně úzkých výrazových možností vzhledem ke skutečnostem co do vyjádření krajně obtížným. A zároveň před ním vyvstalo literární psaní jako úkol, kterému pravděpodobně bude muset v životě obětovat ledacos z uznávaných představ o štěstí.

O psaní se občas pokoušel pochopitelně již dříve, zhruba od půle šedesátých let, nechyběla v těchto drobnějších textech určitá hravost a dobou podmíněný zájem o slovní „absurditu“, a „všech těchhle konin“, jak tehdejší své poetické výtvory dnes nazýval, si samozřejmě v mladické zaslepenosti poměrně cenil, ale psaní „naostro“, jak to sám sobě později vymezil, začalo u něho až od prvních dnů okupace z Východu. Psal tedy, jak síly i schopnosti dovolily, teprve od té doby „odpovědně a vážně“.

■

Pak přišel další zlom, po jednadvaceti letech, ze kterého povstala následným třicetiletým vývojem společensko-politická podoba současného státu. Liberální demokracie s její úspěšně zavedenou praxí neustále živené politické nenávisti všech proti všem. Ze všech stran se valí směs zachraňujících pravd, neboli povýšeně od oponentů tak označovaných „lží a mlžících výstupů“. Kult extrovertů (a co jiného je politik?), diktatura vnějškovosti.

Domníval se, Martin Louka, že se člověku vzpoura duše, tentokrát ve jménu jejích práv (na která se nikdo neptá, natož aby kvůli nim demonstroval a je „hájil“), může podařit, když bude specifickými prostředky umělecko-formálními trvale opomíjet svět politiky jako takový, jeho žargon, emoce, propagaci. A teď byl sám do politického způsobu vyjadřování zatažen už tím, že psal „proti“.

Proč se o politických událostech a záležitostech vůbec vyjadřoval, třebaže s odstupem a víceméně s důrazným upozorněním, že s nimi nemá, nebo přinejmenším nechce mít nic společného, proč ho to přesto svádělo k různým, alespoň nepřímým „antideklaracím“, proč se prostě nedržel švec-básník svého kopyta „čisté poezie“, ke kterémužto ideálu ho to nepopiratelně po celý život táhlo, ano, bylo už pozdě, se takto s pocitem těžkého duchovně estetického omylu tázat, měl by se definitivně rozloučit s představou, že prokáže v beletristickém pokusu podvratnost politických emocí pro vnitřní život hodný toho jména, věru, pouštěl se v zamýšlené knize na tenký led, měl přenechat úctyhodné předsevzetí „jinším formátům“, vědcům, kulturologům, možná i před mediální veřejností známým a v církevně vládních kruzích ostříleným farářům, přidrželo se ho, básníka, z hlediska disidentů „zbabělce Martina Louky“, „normalizační“ utečenectví od věcí veřejných k „pouhé formě“, tenkrát ovšem důsledné, nyní polovičaté, „kontaminované“ až do nejosamělejších, poustevnických řádek „absolutní poezie“ všepronikajícím jedem nepřestajně politizujícící liberální doby, a to dokonce v zoufale marném odporu vůči ní.

Možná ani umělecký únik nikomu nepomůže, až převalí se přes nás s plným úderem nějaká zatím neznámá kulturně dějinná katastrofa, přes „spravedlivého“ i „nespravedlivého“, přes aktivistu i pasivistu, ovoce našich zdánlivě moudrých, nad všechen „populus“ štítivě povýšených společensko-analytických teorií a nedozírně sebeobdivných, a přitom bezvýsledných i nebezpečných diplomatických strategií, teologicky řečeno ovoce našich hříchů. To však už bude, domníval se Louka, mimo moji přímou osobní odpovědnost, i pokud bych něco takového přežil. Také potom bych viděl svůj úkol jinde než ve vyjadřování a působení politickém.

O to se přece snažil ve svém psaní již po několik desetiletí: namísto formulování protestních petic a stranou oněch všude prosakujících, beztak zbytečných, protože neřešitelně bezvýsledných diskuzí mezi vzájemně „neprůstřelnými“ názory vždy dvou půlí jedné rodiny, jedné obce, jednoho lidu, kdysi dvojího po stránce konfesně náboženské, nyní dvojího co do volební příslušnosti jednomu z obou účastníků právě nastávajícího zápasu o žezlo, namísto dohadů, který ze světových politiků nejvíc za všechno může jako jednička na stupínku vítězů mezi zlosyny a které mocnosti si počínají s výrobou svých „fake news“ nejsvinštěji, od těchto a podobných hádek a kolektivně emočních vření, jakož i pouličních demonstrativních dění vnitřně odloučen, skládal „alibista Louka“ z hlediska formy, z pohledu soudobé literární kritiky poněkud starožitné básně a rovněž snoval poměrně zapeklité prózy, leč z neznámých důvodů ochuzené sice ne zcela o témata erotická, ale dokonale odšťavené od zvěcnělého sexu, zdá se nepostradatelného u beletrie pro dnešní čtenáře.

Jeho knihkupecky prodělečné zvláštnosti pokládali od raných let naší „kapitalistické normalizace“ ojediněle blahosklonní drobní nakladatelé z umělcova díla poněkud ostýchavě na bouřlivě pestrý, tržně vedený pult literatury a zdá se, že u něčeho natolik pro náš svět pošetilého, jako bylo Martinovo naznačené literární počínání, zůstane věkovitý již, lauru prostý spisovatel Louka po zbytek jemu vyměřených dní.

SOUKROMÉ HEREZE

Aspekt náboženský

Narodil se Martin Louka jako protestant, což jednou ve výjimečně sdělné náladě potvrdil: „Je to tak, ale sluší se uvést, že v krizově odbojných letech svých beztak kuriózních fakultních studií jsem k neskrývanému zděšení přísně evangelické rodiny šilhal po katolictví, a sice – jak můžete čekat – poblázněn dívkou, pocházející z tohoto pro tehdejší evangelické cítění ,nepřátelského tábora‘ a také kvůli knězi, který mne ve svých kázáních uchvacoval svou až nebezpečně štiplavou jadrností, namířenou i proti svým ovečkám, k nimž jsem se v té chvíli sám počítal.“

Ze studijních látek oné doby – sdělil Louka – ho zaujaly některé typy buddhismu, ale ze všeho nejvíc mu učarovala mandejská gnóze, v podobné síle též extatický judaismus chasidismu. Martinův zájem byl přes všecku torzálnost a trochu zmatenou rozvětvenost pokaždé hluboký, „bralo ho to“, ale snobské diskuze rozličných esoterních klubů, týkající se zmíněných religiozit, nevyhledával.

Zejména v letech těsně před invazí a ještě i nějakou dobu po ní Louku coby mladého, víceméně intelektuálního evangelíka obklopovala odevšad duchovní atmosféra takzvané „civilní interpretace evangelia“, nechuť poměrně mnoha evangelických farářů již od padesátých let k užívání „mysterijních obratů a pojmů“ ve svých kázáních, až s okázalým programem všechno takové vymýtit ve prospěch řeči „všem přístupné, našemu životu blízké, společensky odpovědné a tudíž co možná srozumitelné“.

Martinovi se to zdálo vůči hloubkám duše nespravedlivě všední a jednovrstvé, žalostně „nesakrální“, vůči jejím konfliktům a tragédiím zaslepeně povrchní. Možná Louka naopak příliš jednostranně uhranut tajemstvím a niternými potřebami duše nebyl plně spravedlivý vůči „civilistům“.

Avšak ať tomu bylo tenkrát jakkoli, pociťoval potřebu daleko větší niternosti (a právě nejvíce v duchovní „provincii náboženství“, řečeno se Schleiermacherem) než skýtala doba. Když o tehdejší vnitřní nouzi přemýšlel, vytáhl Louka ze skříně jeden ze svých starých sešitů. Nacházely se v něm zápisky, které si zaznamenával necelé tři měsíce po invazi, v listopadových týdnech onoho roku. Po padesáti letech se do nich znovu začetl, částečně ho vnitřně zaujaly, ba rozechvěly, na druhé straně jim někdy ne zcela rozuměl.

Z některých stěží zveřejnitelných pasáží těchto obtížně čitelných rozpitých inkoustových záznamů se čtenář dozví, jak „banální existence“ nebo jiným výrazem „zajištěné vegetování“ podněcovalo mladého básníka, žijícího tehdy z různých konfliktních důvodů opravdu víc než nuzně, člověka vyjadřování většinou jemného, ke spílání téměř chorobnému. Všední přítomnost ho na každém kroku roztrpčovala, všecko, zač stálo za to žít, se pro něho konalo v minulosti. A samozřejmě, protagonistu svých zlomkovitých líčení nevybavil jménem, a přece bylo ihned jasné, o koho jde: ano, psal takto sám o Martinu Loukovi, beztak společensky bezejmenném, v anonymní třetí osobě.

„Probíjel se k zábleskům nenávratna a ztrácel zdraví: schopnost k prostému přijetí vůkolních nabídek, k tichému souhlasu s obyčejným časem, který tě bezpečně vede k bezpečné smrti. Hrůzo každého bezpečí! Potupo klidného spánku a spořádaných činností! Blahoslavenství otřesu! Kdy ztratils všechen dosavadní vztah, kdy vysvlečen jsi ze všeho světa, kdy roztřesen jsi nahotou své svobody, svého neurčita, svých možností. Volba je těžká a podezřelá, volba z našeptání tvého pohodlí, tvého prodlení, mělčina sebezáchovy prohřátá únavou a družností.“

„Zanechával svou lásku s okamžiky, v nichž se prolnuly města, krajiny, písně, obličeje v jediný chvějivý mnohotvar úzkostné závrati. Byly to ztracené varty uprostřed světa, ba spíše nad světem, vytržené z proudu zhovadilých vášní veřejného dění. Nic mu nebylo po všesvětové komedii úspěchu: po hierarchii úsměvů, zažraných plným počtem zubů ve žvýkací gumu štěstí. Potkával už jenom dobytek, uchvátaný od pastvy k pastvě: žurnalistickou sběř s napěchovanými kapsami poznatků, směnitelných za bílé košile kulturně společenských klaunů.“

„V jistotu Boha mu pokaždé shořelo to, co bylo zaniklo. A vše, co zaniklo, proměnilo se v modlitbu. Bůh neboli bludiště modliteb, podsklepí zmaru, bezedno Paměti: spletenec čistých plamenů, spalující zákon svého prolnutí v svobodu rozličných posedlostí: po jednom plameni se usídlilo v prorocích, po jednom jazyku z prajazyka. Nerozuměli si vzájemně, a přece mluvili z jednoho Kořene.

Prorocké hlasy: nářky nad shořelišti řídce osídlené Země, nedokazatelná souvislost vzájemně odlehlých kultů, spříseženstvo mnohohlasého Ohně, hledači, obětníci a nešťastlivci téhož Boha, zakřiknutí přízraky nevědoma, přesilou mnohoproudného Ducha, vešlého soutokem svých řek v skořepinu srdce. Oceány tajemství v zadržených slzách, cudnost poutající vědomí i svědomí kmenových zločinů v neúprosném mlčení vyvrženců. Svitky psané v transu za svistu nejtěžších sdělení, rozprostřené a přibité z vnitřní strany hlavy, roj černých písmen před očima, víření ohnivých bičů v zátrzích písařových.

Téměř šílenství, ne-li docela, a přece, to věděl, jen kvůli tomu stojí za to žít, stojí-li vůbec za to žít. Být nositelem Ohně, být nepřetržitě spalován ve všech jistotách, ve všech láskách a lpěních do jistoty nadživotné, do závratného chvění nesdělitelné Radosti. Vzdávat se, trpět a zkracovat si život – proč ne? Zemřít je přece normální, žít abnormální: doopravdy žít je velice výjimečné a výstředné, a sice z příčin života a jeho ostrých hrotů, nikoli z plytkých osobních rozmarů.“

„Symbolistně-mystickou“ náboženskost svých literárních pokusů z oné doby – jak to později se zrnkem sebekritické ironie nazval – dnes spisovatel ne zcela sdílel, aniž své „temné“ texty plně chápal, neznamená to však, že by se od nich „ortodoxně“, v nějakém vnitřním obrazoboreckém afektu, se vším všudy odvrátil. Vždyť i po padesáti letech svého dalšího života narážel Martin na různě se vracející krizové momenty svého vztahu k církvi, přesněji řečeno k jejímu vyjadřování z evangelické kazatelny.

Přímo v současnosti se podle tristních zkušeností Loukových „beranské“ kostely – svým původním posláním příbytky Vtěleného Slova, přítomného podle klasické reformační doktríny ve zvěsti kázání a při vysluhování svátostí – mění „v kulturní zařízení s výnosnou hudbou pro turisty, v obřadní síně pro rozloučení s ‚velikány‘ a někdy dokonce v jakási až nepokrytě agitační střediska při volební střídě prezidentů“. Když o tomto dnešním evangelickém úpadku přemýšlel, rozechvěl Martina jeho jiný dávný fragment svým až příliš upřímným „solipsismem“ a posléze i svou osamělou a vroucí, třebaže do určité míry „pohoršlivou“ zbožností.

„Není spásy než mimo církev,“ říkal, „a zpit svými možnostmi, nezvolím jedinou z nich. Ponesu své opojení, do smrti mlád a nerozhodnut. Půjdu mimo osvědčené dráhy, jsem souputník své cesty, jakmile kráčím, i má cesta kráčí, dozadu nezjistitelná, dopředu nepředvídatelná: cesta, která mne zvolila, jsem Volba své cesty, a proto nevolím, jsem Vůle své cesty, a proto ničeho nechci. Vždyť ve chtění je cíl, ve Vůli však pouze cesta, která rozhrnuje vnadidla a nekončí na žádném háčku. Není spásy než mimo církev a jestliže všechny cesty vedou do Říma, moje nikoli.

Vždyť pokud jde o tvou spásu, nikomu po tom nic není, a též tobě po nikom nic není: Všechen zájem se přece řídí ziskem a zisk je magnetem účasti. Avšak pokud jde o tvou spásu, každá účast je ti k ničemu, zájem o tebe i soustrast s tebou, přijatou neúčastí se stavíš mimo cíle i prostředky, mimo příčinné souvislosti, mimo vysvětlení a vysvětlování ve svou nedostižnou temnotu a tam pravíš: jedině Bůh můj – Tu rozpálil se vůkol tebe jako pec a sežehl tě, a přetavil a zakalil: a vyvrhl tě nedotknutelným, nezranitelným a nezničitelným. A procházíš rozumným blázincem světa nepoznán – naštěstí nepoznán.“

Aspekt umělecký

Nechtěl Martin Louka nikdy prozrazovat, jaké literární vlivy na něho působily, nebo též které autority filosofické, pronikající do intelektuálního povědomí doby prostřednictvím různých samizdatů, bytových seminářů a podobně, ostatně by dokázal určit své vzory jenom přibližně nebo pouze domněle, ale i tak by byl hned vykládán jako něčí epigon, stoupenec toho kterého proudu nebo směru, člen té nebo oné skupiny, avšak nelpěl ani na úzkostlivě hlídané originalitě, ani jedno z obojího totiž nebylo podstatné, ani náš nepopiratelný, třebaže sebemenší původní přínos, ani naše eklektické kombinování nebo míchání cizích prvků a nálad, jedů i léků, kuriozit a specialit.

Jedna zkušenost, nutno říci, že hořká, se básníkovi vracela ve všem, co stylizoval, co kultivoval pomocí různých rytmických a kompozičních postupů, jako jeho nejosobnější, z nikoho jiného neodvozené poznání: že řeč není mostem, i když by tak ráda jím byla, a právě básnická řeč troskotá na tomto přání a úkolu nejtragičtěji, všechny jiné způsoby mluvy snad něco mezi stranami propojí, obchodní a diplomatická jednání například, jen poezie, nejčastěji chválená i nejširším veřejným vkusem podvědomě pojímaná jako „kvalifikovaná“, dlouhými dějinami literatury tříbená řeč lásky – jak ostatně byl Martin Louka přesvědčen už dávno – nepřeklene nic, nezdolá Propast Lásky samotné. Už v „inkoustových záznamech“ svého mládí básník napsal:

„Propast Lásky brání lásce, protože ji činí mělkou, Propast Lásky vhání milence do zoufalství, jakmile objeví, že z její hloubky nežijí a žít nedokáží. Propast Lásky nás právě v milostných vztazích nakonec štěpí a trhá a odsuzuje k sirobě stále jen po celosti toužících, neboť onu Hlubinu nikdo nepřeklenul, řeč tudíž není mostem, nýbrž sotva vzájemným zrcadlením pozapomenutých polosymbolů, vězení truchlivých hostin za mrtvé, uzavřený dům lakomých rozpomínek, tvrz básníkova –“

„V mnohoznačnosti této Mocnosti se ztrácíme se svou sémantickou ubohostí,” píše Louka mnohem později nejmenovanému teologovi, „vždyť Propast nelze vůbec vyslovit, a tím ani nevíme, co bychom měli úkonem umění překlenout; neumíme vyjádřit – umělec neumělec – nic z oné Mocnosti, jež jediná by nás naplnila, ucelila, pozvedla navěky v život: to by byl z hlediska křesťanského vyznání teprve příchod Ducha Obživitele, tvůrčího a až i z mrtvých křísícího Ducha Božího mezi nás; nic nedokážeme sami účinně předat, ba přímo zpřítomnit svými formami z Lásky samé, z nejhlubšího Tajemství života, které zdolává překážky a podmaňuje si do služby i bolesti světa a nedostatky tvorstva a ‚nutí‘ i všecko zlé Lásce a jejímu eschatologickému zdaru ve všech nás na prospěch.

Všecka naše řeč, a právě nejviditelněji umělecká, se dosud ukazuje jako urážlivé koktání v poměru k oné Nepřeklenutelnosti, Hlubině našemu duchu nezbadatelné a svatou bázeň v nás malých a hříšných budící; lépe tohle přiznat a upnout se výrazově na částečnost, vyprostit se z celostnosti a proudu, jenž slovu smrtelníkovu k výrazu spíš nedopomáhá.“

Proto Louka neměl příliš rád práci s volným veršem, který ačkoli by byl i veršem Nekonečnu nejpřiměřenějším a může být popravdě velmi náročným formálně, lehce se stával nejprázdnějším, umělecky nejbanálnějším. Přesto se mezi dnešními poety až v katastrofickém rozsahu zahnízdil, a sice pro jeho zdánlivou nespoutaně svobodnou snadnost.

Ale proč by to on, sám básník, komu měl vysvětlovat? Čí to mohl být ještě v této pustině slova i ducha svízel, v zemi jeho rodného jazyka, který se postupně čím dál víc kazil, ne-li již rozpadal pod náporem nadnárodního technického názvosloví, v překotných proudech zmrzačených afektních polovět všeobecného vzájemného všespílání na sociálních sítích, ne, nepočítal již dávno s uměleckými druhy, natož s „publikem“, nic spotřebního beztak nikdy nepsal a ani psát nedokázal, něco snadno přeložitelného pro zprostředkující mafie kulturních festivalů a nakladatelských výměn mezi národy exotickými, malými a hlavně velkými, hostitelsky bohatými, zůstala mu, až žasl, stále stejně bídná, pouze v přeludech jeho pradávno zapomenutého prý kdysi „velikášství“, teď znovu na okamžik probuzeného, tvrz nebo varta básníkova.

Anebo jen fata morgana tak podivného příbytku, úkolu natolik nezaručeného, žádnou listinou nebo diplomem nepodloženého? Kdo může básníka ujistit, že se nemýlil na celé čáře se svým životním zaměřením? Mohl se přece kdysi podle posudků světa chytrý, i lecjakých kontaktů po určitou dobu schopný, stále ještě mladý a „nadějný“ muž příjmením Louka vydat jinými společenskými drahami, doslova vsadit na tu neb onu kariéru. Takto zůstával sice v mnoha ohledech skoro po celý život až k závidění svoboden, ale z druhé strany i nepřipoután k úkolům možná rutinním, avšak jasným, společensky pochopitelným a oceňovaným.

A v celé své leckým mu záviděné volnosti „svobodného povolání“ se popravdě ocital v nevyžádané beztíži, v bytostném vyhnanství, on, který tolik lpěl na vlasti, na její jazykotvorné síle, na „zvonu domova“ jak napsal jeden jiný básník. Vždyť tíhnutí, ať už k čemukoli, se jevilo době čímsi povážlivě nesrozumitelným, ve světě bezmezně libovolné nabídky ať erotické nebo estetické neřkuli náboženské se ukazovalo něčím již zoufale anachronickým, z důvodů neporozumění i drze vysmívaným. Kdo by tohle chtěl snášet? Byl coby slovesný umělec zatlačován do duchovní izolace, která postupem času jen rostla. Koho dokázaly dnes ještě vůbec dosáhnout, natož existenciálně vyburcovat nebo uchvátit verše jeho celonočních zápasů „o výraz a substanci“, jimiž se zabýval s trýznivou autokritickou přísností už několik decénií?

Přitom mohl vzpomínat na některé své recitační večery zvláště z let osmdesátých a ze začátku devadesátých, kdy jeho publikum čítalo padesát, šedesát osob, v jednom případě dokonce sto třicet. Libreta těchto vystoupení na přání půjčoval, z některých posluchačů se stali čtenáři jeho samizdatů, občas tomu bylo též obráceně. Ale za posledních patnáct, dvacet let posluchačů i čtenářů jeho poezie, mezitím vytištěné v několika svazcích, ubývalo z oněch několika „stabilních“ desítek pomalu, ale jistě téměř k nule. Kde tkvěla příčina?

Na jedné straně se lyrik obával povšechné politizace jazyka ve společnosti, a to i v její „duchovnější“ části, kde se nejčastěji snažil se svou poezií uplatnit; ne, ani „velká“ evangelická církev žel nebyla výjimkou a do jisté míry se v tomto zeslužebnění jazyka dokonce exhibicionisticky předháněla s žurnalisty a politiky-profesionály, zakoušel však na druhé straně občas zklamání též nad příliš pouličním, ba billboardovým užíváním sakrálních biblických výroků u církví „malých“, což snad u nich pramenilo ani ne tak víry, jako spíš z „magické důvěry“ ve spásné nebo alespoň nápravné působení holých citací svatých textů nebo pouhého napsání Ježíšova jména na co největší vývěsku.

Jazyk se ocital, stručně řečeno, mimo víru v živém, skutečnou, rozporuplnou naši existenci postihujícím smyslu, sekulární politika i církve, ať liberální, ať takřečené „fundamentalistické“, užívaly nakonec podobné slovní fetiše, něco dál již nepromýšleného i neprotrpěného, života skutečného jednotlivého člověka se netýkajícího, ani jeho zoufalých otázek, ani jeho dychtění, jakkoli někdy scestného, po radosti, po vykoupení z hříchu a viny a chomoutu smrtelnosti, ba třeba i z „kola rození“, řečeno v duchu dálněvýchodních nauk. Martin byl do hloubky roztrpčen, ale i ve své schopnosti mezilidského kontaktu ochromen tímto téměř bezvýjimečným zpřízemněním jak křesťanského evangelia, tak umělecké verbální produkce, s kterou se jako literát setkával v časopisech nebo čím dál častěji ve vydávaných, většinou útlých a redakčně ledabylých básnických sbírkách.

Nad svými starými zápisky se mohl lekat všelijakých z hlediska ortodoxie spirituálních bludů, bezděčných soukromých herezí, ale hlouběji tyto řádky zpytující čtenář mohl u tohoto v oněch časech ještě nezkušeného poutníka, uvázlého někdy v příliš mladé, zbytečně chaotické výrazové labyrinty vytušit i skryté dychtění po onom Unum necessarium, k němuž odkazoval věhlasný a vlivný běženec tohoto národa v sedmnáctém věku.

Jenomže nebylo v moderní ani postmoderní době téměř možné se umělci vyjádřit ještě jinak, než „nesrozumitelně“: i umělecký výraz, a ten dokonce nejspíš, byl povolán k funkci „kamene v cestě, kamene urážky“, měl básník podle s věkem stále sílícího přesvědčení Martinova odkazovat k pohoršení ještě vyššímu, než by kdy vyplynulo z umělce samého, totiž k otřesné, všecky jistoty světa problematizující skutečnosti Kristova kříže, jak o ní píše a káže apoštol Pavel, a která rovněž tvůrčímu člověku se stává soudem, a jedině takto, skrze uznání toho soudu nad sebou, i jedinou skutečnou spásou. Nuže měl lyrik jménem Martin Louka, aniž o to programově usiloval, už samotnou obtížností svého jakoby nikam nezačlenitelného výrazu svědčit o pravdě ještě jiné než naší a zdejší.

STARÁ ZÁCHRANA

Jak je dnes všechno v Loukově životě jiné než před „listopadem“! Nikoli však osobně a vnitřně, ale pouze tam venku, ne tedy čas duše, ale toliko čas světa.

Vždyť starobylé jádro metropole, v němž za svého školního dětství prochodil celá půldne v nostalgickém zadumání spletí autenticky tehdy omšelých historických uliček a kde v letech po studiích byl krátkodobě zaměstnancem „blokové služby“ a zavíral na noc, a po ránu zase otvíral domy skutečných ještě starousedlíků, těch obyčejných „pracujících“, jak se tehdy říkalo, toto od středověku živé centrum města se Martinovi stalo za poslední dvě tři desetiletí již mrtvým skanzenem pompézně stále oživovaných hlavních památek, například znovu co možná do nejstarší podoby rekonstruovaného orloje se spolehlivě nastaveným každohodinovým zaskřehotáním mechanického kohouta po skončeném defilé vážných apoštolských hlav v dvojokénku a po půvabně spolehlivém zaklinkání smrtky. Nyní však se toto samohybné krátké představení konalo nad téměř neprostupným davem napěchovaných turistů na historickém náměstí tam dole, nad množstvím, verbovaným ke zhlédnutí všemožného zábavního provozu po celé ploše rynku. Vystoupíme-li některým pahrbkem nad město, potom se potěšíme i pohledem na kostely a paláce, svítící nicméně ve slunci dryáčnicky i pyšně svými akrylátovými jak na prospektech cestovek křiklavými nátěry, zříme sice město veliké, předurčené proroctvím mytické kněžny k ideální, víceméně secesně humánní kráse a slávě malého, vždy dosti pohrdaného, po zadostiučinění a náležité spravedlnosti dychtícího etnika, město ještě před stoletím k hvězdám staronárodní slávy se pnoucí, nyní však prošpikované luxusními hotely pro transetnické turisty, často v sousedství tajemně vylidněných činžovních domů, pravděpodobně dnes působišť neuchopitelných mezinárodních mafií.

Nelíčeně kdysi magickému městu svého mládí, „hlavě království“, už přestával Martin Louka rozumět, z této někdejší věrné a spolehlivé úschovny si srdce již dávno vyzvedl nazpět, takto i bez kdysi odmítnuté emigrace na Západ vyemigroval do jakési vnitřní stínové říše své někdejší rodné a jazykové vlasti, na které, jak již zmíněno, přece tolik lpěl.

Otazníky vyvolávala v Loukovi polistopadová společnost už na samém úsvitu devadesátých let. A svět zcela dnešní se zmítal o to víc, pojmy nedržely a světla celou společností na různých úrovních pronikajícího vědeckého myšlení se vzhledem k duši a jejím propastem slévala v dezorientující mlhu sice beze stínů, ale též bez ponoru. Zbývaly obrazné literární prostředky, které však žádnou pravdu nepodaly ani přesvědčivě, natož závazně. Z určitého hlediska v tomto bodě pravdivosti jednoznačná exaktní řeč formální logiky, matematiky a kulturně filosofického diskurzu na těchto vědách založeného, neměla podle přesvědčení Loukova přes některé své nepopiratelné přednosti s životem duše, s její žízní i nouzí, žel nikdy, a tudíž ani nyní, co do činění.

Lidé si vesměs nemají vzájemně co říci. Svět jako odedávna zprostředkující živel dorozumění, jako jeho dodnes předpokládaný vodič, doslova médium, jim to v naší současnosti neumožňuje. Staví se svět mezi nás jako jednotlivé duše, abychom si neporozuměli, abychom se spíš v iracionálních afektech nesnášeli a trpěli sebou navzájem jako něčím cizím, obtížným, na žádném společném, spojujícím smyslu neparticipujícím. Čím to je?

Nevěděl, a netroufal si ani v náznaku pomyslet, že by kdy pronikl k příčinám, s nimiž si hlavu marně lámou sociologové a ostatní odborníci nejzvučnějších jmen. Spisovatel sledoval cíl skromnější, ale leckým mu zazlívaný ještě i dnes, v době navíc nepokrytě bezohledné, podnikatelsky zištné, jako eticky nepřípustný „egocentrismus“. A přitom nešlo Martinu Loukovi o nic menšího ani většího, než pochopit přinejmenším sám sebe, zachytit odraz valícího se světa, některých jeho stránek nebo složek ve své duši.

Při pročítání svých starých básní i lyrizujících krátkých próz (málo příběhových, zněla výtka) vstupoval většinou obloukem půl sékula do života muže tehdy ani ne třicetiletého, aby se nyní ve svém kmetství ujistil, že zůstává při všech posunech i proměnách výrazu vnitřně stejný ve všem, na čem mu od zralých let formálně a metafyzicky záleželo v umělecké literatuře, i když se ve svém stylistickém úsilí zdaleka ne vždy dobral žádoucích výsledků.

Kdy se potřebuje člověk takto ujišťovat? Když shledává už i bez většího překvapení, že je se vším, co cítí, co promýšlí a vyjadřuje literárně, v soudobé společnosti uživatelů téhož státního jazyka široko daleko sám, bez inspirujícího porozumění, ale i bez plodné kontroverze. Nazval by to, i když s určitým, až iracionálním odporem k samotným těmto slovům, „aktuální politická situace mé země“.

Ne, „aktuálním“ nebyl ani tenkrát v šedesátém osmém, když v několika básních napsaných v prvních dnech po invazi nevyjadřoval skoro nic z tehdejších kolektivních pocitů, ale spíš svou osobní vyčleněnost z obecného tehdy prožívání celonárodní pohromy a nikdy nečekané politické zrady ze strany domněle přátelské velmoci na Východě.

Níže uvedená báseň z oněch pohnutých dnů dokládá, proč Louka jako typ básníka politicky aktuálním a celospolečensky ozvučným být nemohl a nemůže. Vždyť svět se mu tehdy jevil jakýmsi fantómem „z povzdálí záhrobí“, jako by se básník nacházel již v tomto životě, ba právě uprostřed něho, skoro samozřejmě „po smrti“. Jako by mu řeč nebyla jen vězením, ale přímo hrobem, z něhož není možné se nikam dovolat, a zejména ne směrem k podobně postiženým bytostem, jimiž jsou ti druzí. Každý mluví něco jiného, ale to je způsobeno skutečností, že pouze pro toho kterého jednotlivce platí jeho bytostná pravda, hned vedle mu nikdo náležitě nerozumí, to by rovněž znamenalo bytostně, tedy do hloubky, zůstává se však při povrchu. Život a smrt se tak stávají zaměnitelnými metaforami jazyka, který sebe doopravdy nikdy nepřekročí. Někde venku se cosi mlhavého děje, vyjadřují to veliká slova frází a pomníků, avšak je to stejně lehké a klamné jako sen.

BEZBRANNÉMU

Netřeba umřít, by jiným zdál se svět,

z povzdálí záhrobí v smír stopen polosnu.

Dřímeš v něm napořád, uzamčen do pár vět,

z nichž nedovoláš se. V rozloze dlouhých dnů

jimž není předělu, se tma krade plání

namísto zvěře, k lovci beze střel.

Snad tráva zalkala, když bezelstnou dlaní

koberec létající rozestřel

a padl naň, jak rosa padá.

A zdá se mu, že nezapadá

do slova slovo, do náruče náruč.

Hned poté zemřel – možná – možná že ne.

A je ti právě tak:

Zklamání tvá snad smrt – snad ani ta ne –

rozežene.

Nuže, vždycky byl přesvědčen a svou osamělou uměleckou činností i dokládal, že se světem politiky a zejména s jejími beznadějně výbušnými afekty nechce mít nic společného. Želbohu žijeme v poměrech, které se na náš vnitřní život a jeho důvody neptají. Někdy je dobré se naopak zeptat ze stanoviska osobní niternosti vnějších (alias politických) poměrů, co si slibují od svých pohybů a změn, od střídání svých protagonistů, idolů či hromosvodných terčů, co očekává politika sama od sebe, ale tentokrát ne vzhledem třeba ke stavu ekonomiky, ale ve vztahu k duševnímu životu jednotlivce.

Odpověď na takovou otázku ani přijít nemůže, neboť zde chybí i ta nejmenší míra shody o významu duše. Jedním z důsledků této mimoběžnosti politiky a duše potom bude, že se umělec slova ještě hlouběji ponoří do sebe, do svého osobního jazyka, do dějství soukromě subjektivních, stejně jako do skrytě doutnající minulosti jazykového kolektiva, do stále závazného kulturního odkazu otců, do všeho, co není a nechce být „aktuální“.

Ale takovéto odkazy k minulosti a otcům zněly „směrodatným lidem současnosti“ nebo spíš působitelům její bezbřehé politizace jako na jedné straně neživotné staročítankové fráze, na druhé straně však jim připadaly právě pro dnešní dobu nebezpečné jako údajné katalyzátory nacionálních vášní a „fašizujících postojů“, zatímco z opačné strany nazírání, na níž se ocitl básník, se jevil problém zcela odlišně: zbavování se hlubšího kotvení a pečlivé kultivace rodného jazyka i s módní bagatelizací jeho historicko-geografického zázemí ve věkovitém etniku s jeho světly i stíny, vzestupy a pády, tato zejména prý „u inteligentnějších vrstev a mladších ročníků“ neobyčejně ochotná internacionalizace například vzdělání nebo zaměstnání migrujícího po zahraničních působištích s užíváním většinou celosvětově zploštělé angličtiny a souběžné zpovrchnění rodného jazyka, a tím i vyvlastnění nejhlubších vrstev nitra, jeho nejbytostnějších, duchovně nejintimnějších poloh, vedlo namísto očekávané, ba spíš namyšleně proklamované tolerance u těchto osob k vypjaté nenávisti vůči každému, kdo do posledního písmenka nesmýšlel podle jimi hájené, mediálně unisono hlásané, ba snad i policejně „nenápadně“ dozorované ideologické maršruty.

A tak podobně jako tenkrát, před půl stoletím, stahoval se Martin Louka i teď jako spisovatel i jako člověk stále víc do sebe, po asi dvacetiletém, již polistopadovém období alespoň určité čtenářské odezvy, nyní s nezaplašitelným pocitem mizejícího zájmu jak přátel, většinou stejně domnělých, tak odpůrců, podobně se ani nevyskytujících, leda v jeho „fobii“, jak zněla dobová, z psychiatrie vypůjčená žurnalistická nálepka. Cítil se ve své teď beznadějně zpolitizované vlasti stále častěji víc než cizincem, uprostřed se stejnou neuniknutelností zpolitizovaného kontinentu, a to mezi mlýnskými kameny zčásti i neviditelných, z budoucna se sem teprve řítících mocenských kolosů, navíc v epoše daleko většího ztechnizování, a tím i zkriminalizování světa, než mohl zakoušet ve svém mládí, tápal téměř s jistotou slepeckého návyku mnohokrát již mezitím prošlými cestami k bezpečí možná problematickému, nicméně jedině ještě trvajícímu ze všeho, co zbylo vyzkusit jako úkryt, jako obrannou baštu, ba třeba i jako bojovou pozici v nějakém duchovním klání s protivníkem, ale co ukázalo se nejen povrchním nebo nedostatečným, nýbrž spíš zhola neskutečným, buď pouze marně touženým, nebo zbytečně obávaným: nuže, hledal a nalezl i po celoživotních pokusech o družnost a přátelství záchranu opět v samotě, také s přijetím jemu až příliš dobře známého důsledku: osamocenosti.

VOSKOVKY
MLADÝCH LET

V PŘEDVÁNOČNÍM VLAKU

(děje se v prosinci r. 1971)

Jídelní vůz rychlíku. U jednoho ze stolků sedí zachmuřený muž raných středních let. „Nevadí vám, že si přisednu?“ – bezelstně překvapila do sebe pohrouženého stolovníka půvabná mladá dívka. „Ne, nevadí, naopak,“ přikývl trochu neupřímně. Restaurační kupé bylo zatím prázdné. Sedla si tedy naproti němu a pozorovala ho chvíli pobaveně, jak nervózně bubnuje prsty do desky, jako by se mu ruka proměňovala v podivné kloubovité zvíře o pěti nohou, které chce vyrazit na ploše stolu k nějakému cíli, až se ozve startovní výstřel.

Dlouho mlčeli. Hovor by připadal každému z nich netaktním. Předevčírem se objevil v časopise Vesmír článek Hvězdy umírají ve stoje. No, on to má za sebou už vsedě, zadumala se se špetkou hořké jedovatosti, už to má za sebou takhle pohřebně vážný i nad flaštičkou koňaku.

Ne, nedala si ani krapet rumu do čaje – pomyslel si za protější hranou stolu zase on – pije děvčica panáka zvlášť, a docela chlapsky. „Nemám ráda rumové přísady ani v dortech,” vysvětlila, „ale alkohol samotný ano.“

Pozoroval ji opatrně s utajovaným rostoucím zalíbením. Rád bych věděl, kolik je jí vlastně let. Možná dvaadvacet? A vida, sama si mě tipuje. „Máte na krku třicítku“ – řekla zničehonic, až se skoro ulekl. Znělo to jako svého druhu ortel. Přikývl, „ale až za půl roku“. Chvíli si vyprávěli o zmíněném článku. „Bílý trpaslík je hvězda o velikosti větší planety,“ pronesl mírně učitelským tónem a po několika dalších kilometrech jízdy bez pochopitelné souvislosti připojil: „Malíř Knüpfer se zbláznil a skočil do moře, někde na Jihu.“ „Je to příliš smutné,“ namítla se znatelnou nevolí, „říkejte něco veselého.“ „Ne, slečno, svět, jak ho znám, je smutek na smutek, skoro všechno se mi jeví víc než truchlivé, ať už dějiny světa, nebo jednotlivé lidské příběhy, ta všeobecná bezradnost, problematické hodnoty a sporné cíle, a zejména to všude tragické dychtění po lásce.

Proti vesmíru totiž neobstojí nic. Nejen malichernosti světa, ale ani opravdový heroismus hrstky velikánů nebo světců, postav skutečně výjimečných. Miliardy let života na zeměkouli netrvají ve vesmíru ani den. To víme ostatně i z toho magazínu. A ‚dnové člověka‘ – krásný výraz z Bible, že? – sotva vteřinu. A život člověka přitom nenaplní ani tenhle okamžik, právě jemu nenahraditelně vyměřený, nepodaří se nikomu naplno žít, ale ani s pocitem splněného úkolu zemřít, něco podstatného nám bude vždy scházet.“

Dívka snad naslouchala, ale nedovedl odhadnout, co z jeho řečí chápe. Pak chvíli vyprávěla sama o některých okolnostech svého života. „Máte ráda sníh, říkáte,“ navázal na její líčení poněkud banálně, s pohledem na špinavě bílá zasněžená pole, jak se kolem nich teď za jízdy míhala v dálce za oknem, „krásné, ale sníh roztaje, v Praze je už bláto, ano, teď o ‚půl paté‘, podle výslovnosti jste z Moravy, myslel jsem si to od začátku, teď jste se konečně ,chytla‘,“ řekl maličko škádlivě. Dívka přisvědčila, viditelně tím potěšena.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pustinami k díkuvzdání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.