Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mojmír Hampl

Pro Čechy je nebe nízko
Pojďme chtít víc!

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7376. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 192
První vydání, Praha 2019
Vytiskla tiskárna PBtisk, s.r.o., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-1147-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1146-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2566-1 (print)

Díky patří celé mé rodině.
Oni moc dobře vědí za co.

Sepsáno v Praze, Zlíně a Defurových Lažanech
na jaře a v létě roku 2019.

O autorovi

Ing. Mojmír Hampl, MSc., Ph.D., (*1975 ve Zlíně) je český ekonom, bankéř a publicista. Studoval na Vysoké škole ekonomické v Praze a na University of Surrey ve Velké Británii. Většinu svého dosavadního profesního života zasvětil České národní bance (ČNB), kam nastoupil po studiích v roce 1998 jako analytik. Po jiných angažmá se do ní vrátil v roce 2006 jako člen bankovní rady. Mezi lety 2008–2018 zastával funkci viceguvernéra ČNB, a byl tak nejdéle sloužícím viceguvernérem v jejích novodobých dějinách. Pracoval mimo jiné jako ekonom v České spořitelně či v představenstvu České konsolidační agentury. Publikoval doma i v zahraničí více než čtyři sta populárních a odborných článků v nejrůznějších oblastech svého širokého zájmu: od makroekonomie přes hospodářskou historii a měnovou politiku až po příspěvky na téma kryptoaktiv. Celý život se ve svých pracích opakovaně vrací k tématu peněz, měn a centrálních bank. Jeho texty vyšly mimo jiné ve Wall Street Journal, Central Banking, Project Syndicate, Financial Times nebo v German Economic Review. Přednášel na řadě míst světa, zejména o měnové politice a centrálním bankovnictví. Je autorem knihy Vyčerpání zdrojů – skvěle prodejný mýtus, která vyšla v reedici v roce 2018. Působí v řadě akademických a vědeckých rad na českých vysokých školách, aktivně vědecky působí na Univerzitě Tomáše Bati ve Zlíně a též v Centru pro systémová rizika při London School of Economics. Je členem správní rady Institutu pro ekonomické vzdělávání INEV. Je ženatý a má dvě děti, dceru a syna. Trvale žije v Praze.

Úvod

Nápad napsat knihu o nás Češích vznikl paradoxně v cizině. Práce i odpočinek od ní mě zavedly v posledních šestnácti letech téměř do všech zemí Evropy a mnoha zajímavých koutů celého světa. A „té věci“ si prostě nešlo nevšimnout. Když to zakusíte dvakrát či třikrát, může to být náhoda, zvláštní výjimka. Ale tolikrát?

Právě tolikrát jsem totiž zažil, že cizozemci různých povolání, přesvědčení a světonázorů uměli dát při různých příležitostech spontánně, nenuceně a jindy naopak dost okatě verbálně i symbolicky najevo, jak jsou v jádru spokojení, že jsou obyvateli své země. Svého místa. Že někam patří a umí na to být hrdí. A že jsou i přes mnohé problémy rádi, že mají jakési privilegium žít právě tam. Většinou to nepůsobilo jako namyšlenost či dokonce povýšenectví vůči ostatním, byť samozřejmě někdy šlo i o to. Spíš jako příjemný patriotismus bez vedlejších efektů. Nehraná úcta či respekt k vlastnímu životnímu prostoru, který je přes všechny pokroky globalizace pořád a všude na světě dost lokální. Nakonec stav chodníku ve vlastní obci nás vždy bude zajímat násobně víc než takový hladomor v Jižním Súdánu, i když nepůsobí tolik skutečného neštěstí.

Věřím zavedené poučce, že potřeba někam patřit je kromě potřeby něčemu věřit a potřeby dát životu smysl jednou z klíčových nadstavbových lidských potřeb. Rozhodl jsem se proto sledovat pozorněji projevy tohoto patriotismu a srovnávat je s tím, co znám od nás. A to srovnání malinko bolelo. Začalo to tím, že jsem na rozdíl od jiných zemí skoro nikde neviděl Čechy spontánně vyvěšovat, vylepovat a nosit státní vlajky či jiné symboly vlastní státnosti vyjma mimořádně silných sportovních příležitostí (nemyslím teď úřední budovy nebo tramvaje během svátků, tam je to jaksi oficiální), a končilo to až pořádným, od plic podávaným kritizováním všeho „zkaženého v Česku“ pronášeným k uším zaskočených zahraničních delegací i u opulentních večeří. Dorazil to pak jednou letitý kamarád ze studií a vysoký úředník našeho ministerstva financí. Prozradil, jak mu s mírným cukáním koutků připomínají jeho partneři v Bruselu, že naprosto nejvíce finančních udání od občanů jedné země na občany téže země přichází do hlavního města Evropské unie právě z České republiky. Bum.

Už u těch vlajek to bylo do očí bijící i ve srovnání s blízkými zeměmi typu Polska, Slovenska či Ukrajiny, v nichž přitom docházelo a stále dochází k masivnímu odchodu populace za prací či lepším životem do zahraničí. My Češi, jako málo stěhovavý národ upnutý ke své hroudě, dáváme dle mého zcela subjektivního pozorování té hroudě najevo méně loajality než ti, kteří ve vlastní zemi ani nežijí. Nohama hlasujeme pro naši zemi, ale pusou a symboly tak úplně ne. Jako kdyby své báječné mamince a její mimořádné kuchyni projevoval celoročně více úcty potomek, který přijíždí jen během Vánoc na letmou návštěvu, než ten, který k ní chodí na oběd co čtrnáct dní a žije dvě ulice od ní.

Paradoxy mě odjakživa bavily, a tak jsem se právě na cestách rozhodl, že zkusím tuhle zvláštní hádanku rozluštit. Proč to vypadá, jako bychom si my Češi nevážili svého životního prostoru, a tím ani sami sebe? Má to vliv na hodnotu, kterou nám pak přisuzují ostatní? Proč je pořád všude tolik pesimismu, malomyslnosti a poraženectví i ve srovnání s těmi, kteří by se tak objektivně mohli oproti Čechům opravdu cítit, a přitom necítí? A jaké to může mít důsledky pro společenské a ekonomické vyhlídky naší země?

Tyto otázky začaly plodit další a další podotázky. Nekonečný proud. Je něco opravdu specifického v české duši, něco zatím podrobně nepopsaného v naší národní identitě? Opravdu si samotný prostor, který obýváme, a jeho barvité dějiny vybírají na nás všech specifickou daň, kterou stále pomyslně splácíme? Hrajeme kvůli tomu pod své možnosti?

Co se to, zatraceně, s naší zemí děje? A jsem opravdu jedním z mála, kdo to vnímá jinak? Kdo vidí krásnou, bohatou, bezpečnou a po všech stránkách rozvinutou zemi plnou těch, kteří si ji oškliví? Nepotřebuje naše země nějak zásadně „odzátkovat“?

Kniha, kterou berete do rukou, se na to vše pokouší reagovat subjektivníma očima jednoho ekonoma, vášnivého pozorovatele veřejného dění a samozřejmě oddaného Čecha. Ani v nejmenším nemám ambici dát na všechny uvedené otázky vyčerpávající nebo konečnou odpověď. Zůstala mi jen ambice, abych při hledání odpovědí velkorysého čtenáře úplně nenudil.

A jedna autorská poznámka k názvu této knížky. Přeli jsme se o něj s několika čtenáři předběžné verze. Mnozí moji volbu pochopili hned. Jiní měli pocit, že titulem říkám něco jiného, než co vidí uvnitř. Prý aby to nevypadalo jako text věnovaný letectví nebo meteorologii. Anebo snad, že cestu do nebe, do ráje mají Češi rychlejší než jiní. To mě vůbec nenapadlo. Takže objasním záměr.

Já si pro pojmenování této sady úvah vypůjčil anglickou frázi „only sky is the limit“ (jen nebe je strop). Ta výpůjčka může působit legračně, když je to kniha o Češích, ale ona ta věta pomalu zdomácněla i v našem jazyce. Umělec, podnikatel či zamilovaný jí chtějí říct asi tolik, že jsou o svém díle, nápadu nebo i lásce přesvědčeni tak moc, že díky nim mohou dosáhnout jakékoli mety. Jediným skutečným omezením je až ono pověstné nebe nad námi. A dál už se stejně nedá dostat. A právě tak je to míněno v přeneseném významu u nás Čechů, tedy zhruba: Proč ten strop vidíme někdy tak zatraceně nízko? Proč nám stačí málo? Nebo alespoň míň, než nač bychom mohli pomýšlet? Proč je lepší ta naše jistotka pohybu při zemi?

Pro autora díla je nepochybně lepší, když je titul srozumitelný tak nějak automaticky. Když nevyžaduje dodatečnou interpretaci. A já pořád věřím, že spíš nepotřebuje. Jinak by něco v hlavním záměru nevyšlo. Nicméně jsem toto malé vysvětlení napsal taky trošku pro jistotu. Kdyby náhodou. Jsem nakonec taky jenom Čech…

kapitola 1

Česko za čtvrt hodiny

Dostal jsem onehdy zajímavý úkol. Měl jsem větší skupině zahraničních manažerů a ředitelů kdečeho na samý úvod jejich několikadenní konference stručně představit naši zemi. Stručně znamenalo podle organizátorů během patnácti minut. Jen pro kontext, tato skupinka vesměs inteligentních lidí se scházívá na různých místech Evropy a pro onen rok si vybrala Prahu. Bylo zřejmé, že jsou to lidé, kteří srovnávají, pozorují, hodnotí a dělají si názor.

Inu, byla to výzva. Koneckonců zkuste se sami nejdřív na chvilku zamyslet, jak byste se s takovým úkolem popasovali. Já to pojal asi takhle.

→Co všechno jste možná nevěděli o zemi, v níž se právě nacházíte

Nechci a nebudu tomuto ctěnému a vzdělanému publiku dlouze opakovat, co už nejspíš zná. Jsem si téměř jistý, že většina z vás slyšela o Václavu Havlovi. Nebo že jste jako vesměs soutěživí lidé nepřehlédli úspěchy českých či v Česku narozených a odchovaných sportovních hvězd v tak rozličných disciplínách, jako jsou tenis, lední hokej nebo fotbal. Jména jako Kvitová, Navrátilová, Lendl, Čech, Rosický či Nedvěd řadě z vás nebudou zcela neznámá. Jejich nepřehlédnutelné výkony ve sportech, kde je celosvětová konkurence velmi silná, jsou samy o sobě slušným úspěchem pro zemi, která má pouhých deset a půl milionu obyvatel, tedy na displeji kalkulačky nepostřehnutelnou jednu desetinu procenta světové populace.

Ale opakuji, asi vás nezajímá, co už víte. Zkusím tedy naopak dodat pár věcí, které zatím možná nevíte. Česká republika jako země, kde byl vynalezen celosvětově proslulý a neustále napodobovaný ležák plzeňského typu, má stále nejvyšší spotřebu piva na hlavu. Přes 140 litrů na každého jednoho obyvatele. Zástupy pivachtivých turistů v Praze a celém Česku určitě této impresivní statistice pomáhají. Česko má k tomu pořád – i přes pokles v posledních letech – také nejvyšší doloženou konzumaci vepřového masa na hlavu. V tomto ukazateli ale soutěžíme s Čínou.

Netušíte zřejmě, že podle některých evropských statistik, které ale nejsou tak spolehlivé jako třeba data o populaci, je v Česku nejvyšší počet zahradních bazénů na hlavu v celé Evropě. Zatímco v sousedním bohatém Německu připadá jeden bazén na zhruba 103 obyvatel, u nás jen na nějakých padesát. Pokud tomu nevěříte, jako anekdotická evidence vám může posloužit výhled z okénka vašeho letadla na okolí Prahy, až budete opouštět ranvej v Ruzyni. Za dobrého počasí si zkuste udělat prosté optické srovnání s jinými metropolemi Evropy.

Přesvědčivé vysvětlení toho srovnání s Německem úplně nemám – snad hraje roli to, že Češi bydlí mnohem více ve vlastním, zatímco Němci mnohem více v nájemním bydlení. Bazén je často bonus, který si pořizujeme k obydlí, jež nám skutečně patří. Ale snad to prostě něco říká i o našem životním stylu: dobré pivo, pořádný kus masa a k tomu koupání. Spousta Čechů by možná řekla, že právě to je ten správný základ pohodového života a pohodářského přístupu k němu i k celému světu. A slovo pohoda je u nás důležité, na to upozorňuji.

Ale to by byla jen zjednodušená karikatura. Pojďme proto dále. Česko je zemí s dlouhou a opravdu hluboce zakořeněnou tradicí výrobního, zpracovatelského průmyslu a produkce všeho druhu. Ta sahá hluboko do devatenáctého století (vlastně spíš ještě o kus dál), kdy právě české země byly skutečným průmyslovým motorem celé někdejší rakouské a později rakousko-uherské monarchie. Právě na tomto území se soustředily téměř tři čtvrtiny veškerého průmyslu mocnářství. Továrenská a výrobní tradice přežila všechny válečné a totalitní hrůzy dvacátého století, které si na naší zemi vybraly svou krutou daň, a zůstala naším poznávacím znamením až dodnes. I dnes je tak Česká republika zemí, která průběžně soupeří o první místo nejprůmyslovější země celé Evropské unie, a předbíhá tak v této charakteristice i sousední Německo, se kterým se rádi a často srovnáváme, jak už jste asi pochopili.

Chcete-li praktický příklad, pak si stačí uvědomit, že Česká republika, přepočteno na hlavu, je druhým největším výrobcem automobilů na světě. Se 133 vozy na 1000 obyvatel za sebou nechává takové automobilové titány, jako jsou Japonsko, Jižní Korea, Spojené státy nebo opět Německo. A co víc. Jediným, kdo v tomto ukazateli naši zemi poráží, je sousední Slovensko. Vezměte někdejší Československo dohromady a máte spolehlivě světového hegemona v produkci osobních vozidel vzhledem k velikosti populace. Takže kdykoli budete řídit svoje auto, ať už značky Škoda nebo Hyundai, Peugeot či Kia, Volkswagen nebo i Porsche, nebuďte překvapeni, že mohlo být vyrobeno v dosahu tří set kilometrů od Prahy, tedy místa, kde se právě nalézáte. Koneckonců, Ferdinand Porsche, zakladatel stejnojmenné slavné a drahé značky a autor fenomenálního vozu, který dodnes potkáváte na silnicích a říkáte mu Volkswagen Brouk, se narodil ve Vratislavicích nad Nisou. To je osmdesát kilometrů severně od českého hlavního města.

Mnoho mých přátel a známých v průmyslu říká, že je Česko zemí, kde se prostě vyrábí vše. Od ultralehkých letadel, turbín, aut, autobusů a lokomotiv přes obráběcí stroje, motory, zdravotní techniku či zbraně až po ložiska, dalekohledy, kartáče a jehly. Ale třeba i chytré nehmotné produkty jako software či počítačové hry. Pokud si chráníte svůj počítač proti virům, je vysoká pravděpodobnost, že narazíte na nástroje světově úspěšné firmy Avast. A hrajete-li na počítači hry všeho druhu, což já tedy bohužel ne, vězte, že Česko je pro jejich vývoj a produkci zemí zaslíbenou.

Prostě: ať potřebujete cokoli, většinou najdete alespoň jeden závod, který to dokáže vyrobit. Kdosi mi tvrdil, že snad jedinou výjimkou jsou rentgenové přístroje, ale to neumím potvrdit.

S touto průmyslovou tradicí (kterou někdy považujeme za zátěž, zatímco mnozí ve světě ji v éře deglobalizace a návratu řady výrobních činností zpět do západního světa naopak berou jako velké plus) nepřekvapí, že jsme tak obchodně propojeni s tolikrát zmiňovaným Německem. Náš hlavní obchodní partner je cílem pro více než třicet procent českých vývozů a sám jsem byl překvapen zjištěním, že zhruba podobné číslo vykazovala Československá republika dávno před rokem 1945. Nicméně i pro samotné Němce bývá zase novinkou, že je Česko jednou z mála zemí, které mají s Německem obchodní přebytek, ne schodek. Dokonce v čase narůstající. Do Německa více vyvážíme, než z něj dovážíme. Ne že by zrovna tohle bylo to nejpodstatnější, ale jako příloha k řečenému se to hodí.

Ze své oblasti financí pak mohu přidat jedno všeobecně známé slovo s původem na tomto území. Každý se totiž setkal někdy v životě s dolarem. Nejspíš americkým, ale taky kanadským či australským, čímž ovšem výčet nekončí. Vězte, že ten název pochází z původního českého slova tolar nebo německého Thaler. Jáchymovský tolar neboli Joachimsthaler, ražený z krušnohorského stříbra od roku 1520, platil kdysi za jednu z nejkvalitnějších mincí Evropy. A toto kovové platidlo Českého království s vyobrazeným dvouocasým lvem na lícní straně vytvořilo standard stříbrné měny pro celý svět a v podobě dolaru je dodnes okolo nás jako oběživo ve více než dvaceti zemích světa.

Ale neměl bych působit jen jako strojený ekonom a národohospodář. A nechci se soustřeďovat pouze na ekonomické otázky. Takže navíc k řečenému i pár kuriozit, které by toto ctihodné publikum mohly zaujmout. Někteří z vás jistě používají kontaktní čočky. Pak vám s radostí sděluji, že je vymyslel špičkový český vědec Otto Wichterle, stejně jako nylon. Místní badatel Jan Jánský zase jako první pojmenoval a klasifikoval krevní skupiny tak, jak je dnes známe a jak je i vy běžně používáte. Polka Škoda lásky, kterou si v tolika jazykových mutacích oblíbil celý svět, vznikla zde – jejím autorem je skladatel Jaromír Vejvoda. Novosvětskou symfonii dal zase světu výjimečný hudební génius Antonín Dvořák. Na pokusech o správnou výslovnost jeho jména si nemálo cizinců doslova fyzicky zdeformovalo jazyk. Nezkoušejte to. Svět dobyly i filmy Miloše Formana. A řada z vás je dobře zná, byť jste třeba netušili, že režisérem takového Amadea je vlastně Čech, který odešel do Ameriky. A tak dále.

A pokud chcete lingvistickou lahůdku na závěr, tady jedna je. Možná vás nenapadlo, že slovo robot, které zcela běžné používáte ve svých jazycích, je českého původu. V dramatu R.U.R. jej poprvé použil výjimečný český spisovatel Karel Čapek, jakkoli se dodnes vedou zasvěcené spory o to, jestli skutečným tvůrcem tohoto dnes běžného novotvaru není jeho bratr Josef. To nové slovíčko pochází z českého pojmu robota, označujícího neplacenou, nucenou práci sedláků a poddaných na panském ve feudálních časech.

A protože končí čas mně vyhrazený, tak popřeji jen inspirativní konferenci, hezký pobyt v naší zemi a ať se vám zde líbí!

Následoval slušný potlesk. A zdálo se mi, že nebyl tak tlumený, jak občas znějí ty povinné na podobných akcích. Ale při všem, co jsem uvedl výše, čtenáře nepřekvapí, že největší kritiku jsem nakonec sklidil od českého posluchače. Zatímco Ir, Brit a Němec mi při rautu děkovali, že se dozvěděli něco nového a v kontextu pro ně nezvyklém, Čech, můj lokální parťák, to viděl opačně. V zákulisí mě trochu zpražil tím, že mu můj úvod do věcí českých pro cizince přišel zbytečně nabubřelý, nafoukaný a že jsem to měl celé pojmout uměřeněji a střízlivěji. Cítil se jako Čech též nepřímo spoluzodpovědný za to, jak je jeho země představována, a přišlo mu to prostě moc. Moc!

Prosím, mám svůj styl přednášení a předával jsem jen zcela subjektivně pojatý výběr faktů. Ale pořád to byla jen lépe či hůře seřazená ověřitelná fakta. On prostě takto podanému výčtu vesměs snad pozitivních skutečností o České republice nevěřil. Přišlo mu, že takto se na nás samotné dívat a takto nás jako zemi prodávat je nepatřičné, trochu za hranou. Že přece musím dodat nějakou protiváhu, něčím to celé trochu negovat, shodit, ironizovat a umenšit. A jakkoli od druhého kolegy jsem slyšel naopak pochvalu, trošku mě to tehdy ranilo. Nejen ego, byť to jistě taky. Zasáhl mě celý ten přístup. Najednou mi přišel takový, ehm, český – malomyslný a sebeshazující. Přece nemůžeme dělat takhle prvoplánovou reklamu vlastní zemi. Vždyť to působí trapně.

Nepřipadalo mi to tak a velkorysý čtenář, nechť si udělá nakonec názor sám. Osobně jsem měl snad jedině pocit, že je trochu laciné začínat úspěchy českých sportovců. Že je to až příliš snadné. Nicméně účinné. Již zmíněné cesty po světě mi opakovaně potvrdily, že sportovci masově prodávají danou zemi víc než kdokoli jiný. Pro nevěřící Tomáše dva příklady:

1.Při vjezdu do Grand Canyonu ve Spojených státech mě šokovala dáma prodávající v dřevěné budce u silnice lístek k překročení hranice tohoto skutečně výjimečného národního parku. Podle přízvuku vytušila, že naše rodina nebude zrovna místní, a zajímalo ji, kde jsme tedy doma. Když jsem řekl, že to nebude znát, protože pocházíme z České republiky, tam daleko ve středu Evropy, suše odvětila: „Můj nejoblíbenější hokejista je Jaromír Jágr.“ A bylo. Tak jsem tam uprostřed severní Arizony zůstal trochu překvapený a opařený. Býval bych se s ní bavil dál, ale za námi řada aut, znáte to. Tak jsem si jen odvezl tenhle zážitek.

2.Na Turecké riviéře nás zase řidič minibusu spolehlivě geograficky zařadil na mapě podle Milana Baroše. I s hlavním městem. Ano, vím, hrál v klubu Galatasaray, a ano, fotbal je i v Turecku národní sport. Ale přesto. V mém rodném Zlíně hraje za tamní Berany lotyšský hokejista Ralfs Freibergs. A ze stejné země tam bylo hráčů v jednu chvíli víc. I tak by průměrný Zlíňák, stejně jako průměrný Čech, měl stále problém nepoplést si Litvu a Lotyšsko a dát na první dobrou správně jejich hlavní města. V tom se často chybuje, milí Češi, že? Přitom jsou obě tyto země s námi v Evropské unii a z Turecké riviéry do Istanbulu je to asi jako od našich hranic do Litvy. Tím chci jen říct, že je úžasné, jakou emoci dokáže sport vzbudit. Přinutí i fanouška ve vzdálené zemi podívat se do mapy, odkud že to pochází jeho idol. Skvělé.

Zpět ale k mému kritikovi. Pochopil jsem, že se v něm odráží právě to, co mě občas tak bolí. Že si prostě nevěříme. Že se podceňujeme. Že nám chybí kus toho normálního sebevědomí. Normálního vědomí sebe, které by nebylo třeba ani uměle zveličovat, ani zbytečně srážet.

A i kdyby ho někdo měl, najde se nakonec doma dost těch, kteří řeknou: prosím tě, brzdi!

Proč to tak je? Pokud nevěříme ani snadno ověřitelným faktům, čemu tedy?

kapitola 2

Češi na mapě
víry a bezbožnosti

České země, duchovní dynamo Evropy

Tím se dostáváme k prvnímu tématu, na něž chci zacílit a tak trochu od něj i další vyprávění odrazit. Češi a víra. Ale nejde jen o víru v duchovním, spirituálním smyslu. To by bylo neúplné a v případě nás Čechů i nepřesné až zavádějící zúžení tématu, jak uvidíme. Jde opravdu o víc: o otázku, čemu vlastně jako Češi dnes v průměru věříme či ještě věříme.

Logicky ale právě vírou v klasické podobě začneme. Pro málokoho, kdo dočetl až sem, bude překvapivou informací, že se Češi sami vidí jako drtivě ateistický národ. A že nás tak vidí i ostatní. Podíl těch, kteří sami sebe označují jako „ateisty“ nebo „osoby bez vyznání“, se dlouhodobě pohybuje nad sedmdesáti procenty populace. A to ať už výzkum dělali experti z Pew Research Center, Gallupova ústavu nebo Českého statistického úřadu. Čísla byla v posledních letech všude v zásadě podobná. Právě tak jako zcela zjevný trend k narůstání podílu takto definovaných skupin v domácí populaci. Drobné odchylky nemá smysl řešit, jsou pro naše vyprávění nepodstatné. European Social Survey na datech za léta 2014–2016 navíc ukázal, že mezi mladými do 29 let je podíl těchto dvou „ateistických“ kategorií dokonce těsně nad devadesáti procenty. To jen k předložení a zároveň i doložení předpovědi, že trend narůstání podílu ateistů mezi Čechy má zaděláno na slušné pokračování i v budoucnu.

Podle všech srovnatelných dat a čísel v kategorii „formální nevíry v Boha“ vedeme s přehledem evropské žebříčky a až za námi se drží některé protestantské země jako Norsko, Švédsko, Estonsko či Velká Británie. Celosvětově pak sneseme srovnání v „nevíře“ jen s Číňany a Japonci. Mimochodem, na podobnost obliby vepřového masa v české i čínské populaci jsme už narazili a o podobnosti návyků peněžních s Japonci naopak ještě mluvit budeme.

Dobré je všimnout si v této souvislosti několika drobností. Zaprvé, nahlíženo čistě optikou formálně proklamované víry v Boha nebo organizovanosti v církvích se země Evropy od sebe poměrně dramaticky liší. Nepřekvapí, že na opačném konci vycházejí jako náboženstvím nejvíce prostoupené populace ty katolické či pravoslavné. Poláci, Irové, Italové, jakož i Rumuni, Makedonci, Řekové či Srbové jsou svým způsobem duchovními protipóly Čechů. Ale i silně katolické společnosti, jako je ta polská a irská, se postupem času ve velkém zápase mezi konzervativní a liberální částí společnosti postupně více posunují tím českým směrem. Česko se rozhodně neposunuje směrem jejich. Ten výčet sám o sobě velí rovnou zapomenout na primitivní vysvětlení, že český ateismus má cosi společného se čtyřiceti lety komunistické vlády. Naprosto ne! Mapa víry a bezbožnosti Evropy ukazuje právě opačný a pro mnohé paradoxní fakt: čím více je země na východ a čím pravděpodobněji prožila nějaký čas v komunistické totalitě, tím méně je ateistická a tím větší formální či neformální roli přisuzují obyvatelé té které země víře a církvi (otázku upřímnosti respondentů při zodpovídání těchto citlivých otázek v jednotlivých národních kontextech ponechme stranou).

Češi jsou, statisticky vzato, největší výjimkou z tohoto pravidla ze zemí bývalého komunistického bloku. Český přístup k víře naopak spíše kopírují společnosti na Západě. A pokud říkám kopírují, a ne Česko kopíruje, myslím to vážně. Z dat totiž vyplývá ono zajímavé zadruhé. Že totiž pokud někdo za někým uhání v oblasti organizované a vyznávané spirituality, tak Západ za Českem, ne obráceně. V tomto smyslu jsou Češi skutečně duchovním předvojem ateistické či ateizující se velké části Evropy. Předvojem, který naznačuje ostatním, co mohou a mají u sebe doma čekat. Protože dlouhodobě plují za českou lodí, ne opačně.

Nastavení kurzu té naší lodi si tedy žádá nějaké vysvětlení. Nabízím osobně toto, jakkoli může znít primitivně: nekonečná dějinná únava a nakonec rezignace na vše, co souvisí s organizovaným uctíváním Boha.

Právě v českých zemích začal přece první skutečně zásadní, masový a do všech důsledků vedený zápas o reformu církve. Česká reformace byla předskokanem té celoevropské. A když používáme slovo „česká“, je dobré si uvědomit, že se toto hnutí týká obyvatelstva mluvícího jak česky, tak německy. Ostatně národní princip nebyl v té době pro identifikaci i sebeidentifikaci zdaleka tak důležitý jako princip zemský, princip lenní, princip poddanské či místní příslušnosti. A bylo by chybou přičítat ony děje, o nichž budeme mluvit, etnickým Čechům, jak jim rozumíme dnes. Tento národní či národnostní pohled je do tehdejší doby nepřenosný a nemá v jejích kulisách logiku. Je prostě důležité, na jakém místě se vše odehrávalo.

Nejprve to byl „jen“ hluboký a vleklý intelektuální spor, opřený o učení Johna Wycliffa a dalších, pokračující ovšem narůstajícím zájmem mas a šlechty o reformační myšlenky (omezení světské moci církve, odmítnutí odpustků jako jakéhosi „peněžního výpalného“ pro církev za zbavení hříšníka jeho hříchů či svobodné kázání slova Božího), který po upálení hlavního propagátora navrhovaných změn Jana Husa v roce 1415 postupně eskaloval až v husitskou revoluci a náboženské války neuvěřitelného rozsahu, nakonec tak krvavé pro celé České království.

To vše přitom na našem území začalo o století dříve, než Martin Luther uveřejnil svých proslulých 95 tezí, když je ve Wittenbergu přibil na vrata tamního kostela (historicky to prý není zcela doloženo, skoba zatlučená v Lutherově seznamu se nenašla). A spustil tak opravdovou revoluci. I Lutherovi vadila praxe prodávání odpustků, která dříve tak překážela Husovi a Jeronýmu Pražskému. A i luteránství, vzniklé na základě jeho učení, žádalo slabší roli církve ve světské oblasti.

Rozdíl je snad jen jediný, ale podstatný: husitství bylo jako hnutí teritoriálně omezeno, nestalo se nadnárodním, panevropským duchovním vzbouřením a bylo ve své době fakticky odsouzeno do outsiderské role. Do pozice jakéhosi, alespoň z vnějšího pohledu, vředu na tváři tehdejší křesťanské Evropy. Pokud by si chtěl někdo plasticky představit, jak se asi na husity díval mnohý obyvatel tehdejšího katolického starého kontinentu, nechť si vybaví, jak sám hodnotil akce tzv. Islámského státu na Blízkém východě. Nemyslím, že to srovnání je výstředně přehnané.

Luteránství, zřejmě i díky v mezičase objevenému knihtisku a možnosti masového šíření myšlenek v písemné podobě a na dálku, nakonec uhranulo nemalou část Evropy, a bylo tedy svým způsobem jako reformační hnutí úspěšnější. Skutečně navždy a nevratně změnilo tvář a ducha Evropy. Jakkoli náklady tohoto úspěchu byly nezanedbatelné, jak si za chvíli připomeneme. Pro nás je dnes asi nepředstavitelné, že mnozí stoupenci Luthera neměli ani ponětí, že už před takovou dobou mnoho podobných myšlenek jako oni hájili učenci v hlavním městě Českého království, vzdáleném ne více než tři sta kilometrů od Lutherova působiště.

Předskokani husité museli sto let před nejslavnějším německým teologem o každý centimetr prostoru, o uznání a o všechny ústupky od katolické většiny prostě tvrdě bojovat. A že bojovat uměli. Žádná ze čtyř křížových výprav nepřinesla poražení vzpurných a hrdých českých zemí a zbytek Evropy byl donucen s nimi diplomaticky jednat. Po přijetí Basilejských kompaktát, která znamenala významný ústupek husitům zejména v otázce přijímání podobojí, se pak v Českém království ustavuje, řečeno dnešním populárním výrazem, náboženský „nový normál“. Najednou se v centru Evropy objevuje unikátní země, kde lidé patří buď striktně ke katolické církvi, nebo se cítí být jejími umírněnými reformátory a jako utrakvisté (kališníci) hledají v rámci této konfese jakous takous cestu k církvi zpět či alespoň způsob vzájemného soužití a kompromisu s ní. Anebo jsou naopak radikálnější a po roce 1457 se stávají členy Jednoty bratrské jako skutečně ostré evangelické alternativy k církvi katolické. Alternativy, která umírněný utrakvismus bere jen jako zbytečný ústupek církvi a zmařenou naději husitského hnutí.

A na našem teritoriu tedy opět začíná něco nového, opět souvisejícího s duchovním životem a předbíhajícího mnohé, co se děje v tu dobu v Evropě. Propuká pokus o hledání náboženského klidu, o mírové soužití konfesí, a tedy o svobodu vyznání. Předjezdci z českých zemí ukazují, že i přes nepředstavitelně obtížné okolnosti (vždyť české země byly v patnáctém století dějištěm plnohodnotné náboženské a dnešními slovy v jádru „občanské“ války do té doby nepoznaných rozměrů) by to mohlo fungovat. V březnu 1485 je vyhlášen Kutnohorský náboženský mír, který je právě tím výše řečeným – výrazem snahy o pokojné soužití různých vyznání na jednom území a pokusem o definitivní uzavření krvavé historie předchozích dekád. Jde o pilotní projekt toho, k čemu bude muset Evropa dospět mnohem později a za nekonečně krvavou cenu.

Ale stejně tak jako velmi progresivní, revoluční a svou dobu dalece předbíhající české reformační pokusy v patnáctém století nevyvolají ještě změny v celé Evropě, ani boj o náboženskou svobodu na českém území, nutně vyplývající z podstaty reformačního hnutí, bohužel nezpůsobí to, co bychom dnešníma očima tehdejší Evropě přáli. Aby šla a poučila se z českého příkladu a smír hledala dřív, než bude pozdě.

Zřejmě prostě v danou chvíli nestačilo, aby jistý typ myšlenek zůstal vlastní jen jednomu, jakkoli důležitému království tehdejší Svaté říše římské. Tomu českému. V politice a dějinách jsou úspěchy či neúspěchy často otázkou míry, nikoli principu.

Teprve když se po svém rozšíření reformační hnutí stalo záležitostí masovější a zasahovalo více území či států, skutečně ve velkém změnilo běh dějin. A když mělo dojít k uznání principu smíru mezi konfesemi, tak v Evropě teprve poté, co neochota k němu způsobila jednu z nejhorších člověkem vyvolaných katastrof v dějinách našeho kontinentu. Třicetiletou válku.

Ta opět začala v českých zemích a opět měla z velké části konfesijní příčiny. Na jejím samotném startu stojí české stavovské povstání proti habsburskému císaři Ferdinandu II. Jeden ze základních kamenů sváru? Jistě: víra, respektive svoboda a podmínky jejího vyznávání. Jak jsme si řekli, po dvou stoletích od husitských válek a po úspěších všech hnutí za nápravu církve svaté je České království jedním z průkopníků základních pravidel svobody vyznání. Utkává se o ně, definuje je, uplatňuje je. Nikoli bez problémů a klopýtání, ale dalece předbíhá ostatní. Dnešními slovy: buduje sítě páté generace, zatímco jinde ještě nedošli ani k analogovému telefonu.

Když císař Rudolf II. vydává v roce 1609 známý majestát nesoucí jeho jméno, je to nový milník na této hrbolaté cestě nejen ke svobodnějšímu vyznání víry, ale i ke svobodnější zemi. Tato země, sama nábožensky, konfesijně svobodnější, má totiž právě z tohoto titulu též bonus myšlenkové a intelektuální uvolněnosti přesahující čistě duchovní záležitosti. A k tomu i potenciál větší emancipace v mnoha směrech. Uměleckých, vědeckých, společenských. A také šanci na jisté osvobození od tvrdé a jednorozměrné vlády autokratického panovníka. Česká protestantská šlechta se dívá na dlouhý a úspěšný zápas severních nizozemských provincií o světskou i duchovní nezávislost na katolickém Španělsku. A inspiruje se. Nic asi nemůže Habsburky děsit víc.

Pod tlakem vydaný Rudolfův majestát nicméně potvrzuje svobodu víry v Českém království. Nikdo nesmí být podle tohoto zákona k žádnému vyznání proti své vůli nucen. Neochota Rudolfových nástupců na českém trůně, zejména pak bigotního katolíka Ferdinanda II., dodržovat duch i literu tohoto zákona je později sice ne jedinou, ale zásadní rozbuškou povstání českých stavů v roce 1618.

Každý student ví, že začátkem tohoto dění je druhá defenestrace, tedy vyhození Slavaty z Chlumu a Košumberka, Bořity z Martinic a písaře Fabricia z oken starého paláce Pražského hradu. Tato událost spustí nejen povstání, ale i celou tak nesmyslně dlouhou a krutou válku. Jen pro připomenutí: první defenestrace v roce 1419 zase zahájila války husitské. Vyhazování z oken je zkrátka taková typicky česká „duchovní“ a politická tradice.

Jak víme, čeští stavové (mluvící česky i německy) svůj boj prohrávají na Bílé hoře v listopadu 1620 a jsou za svou troufalost exemplárně potrestáni v červnu příštího roku na Staroměstském náměstí. České země tím nadlouho ztrácejí jakoukoli naději na další smírné soužití jednotlivých konfesí a země je nemilosrdně rekatolizována. Emigrace a odliv mozků „jen“ kvůli možnosti vyznávat vlastní víru se od té chvíle stává novou normou.

Koneckonců migrační vlny z Evropy do Severní Ameriky jsou kromě ekonomických důvodů dány právě i důvody religiózními. Mnozí Evropané zoufale hledají místo, kde si budou moci vyznávat Boha dle svého a bez rizika perzekuce.

→Třicet let hrůzy

Evropa v třicetiletém, nepředstavitelně brutálním konfliktu, který je poslední náboženskou válkou svého druhu v dějinách starého kontinentu, dopadne na samotné dno zkázy a zmaru. I dnešní popisy průběhu a důsledků té války působí natolik hororově, že autorovi těchto řádků nahánějí nefalšovaný děs i po těch staletích. Není asi potřeba mimořádné představivosti, aby si každý dokázal domyslet, co znamená, že na klíčovém bojišti, tedy v německých zemích, došlo během války k úbytku obyvatel o třicet až čtyřicet, a místy i o padesát procent (podobně krutě byly zasaženy i české země).

Německý Magdeburk ztratil dokonce devadesát procent svého předválečného obyvatelstva! Z hlediska ztrát vzhledem k počtu obyvatel šlo nepochybně o surovější a bezcitnější konflikt, než jakým byla druhá světová válka. A to i při mnohem méně vyvinutých zbraních, které až na výjimky tehdy ještě neměly charakter nástrojů určených k hromadnému zabíjení. Jen německé země, napůl rozdělené mezi katolíky a protestanty, se z tohoto konfliktu vzpamatovávaly skoro celé další století.

Hledání pravidel pro soužití obou znepřátelených stran začíná až Vestfálským mírem z roku 1648, tedy po pádu Evropy na samotné dno. A po zjištění, že žádná strana není tak silná, aby tu druhou definitivně na hlavu porazila.

Zdá se neuvěřitelné, že právě kvůli otázkám víry, často velmi abstraktním, byli lidé ochotni vést tu nejkrutější válku. Ale to je konstatování pronesené právě z oné pohodlné ateistické pozice a z odstupu několika set let. Správně by měl být člověk asi připraven připustit, že právě otázky víry mohou být tím nejzásadnějším důvodem k boji. Kvůli čemu má smysl bojovat, když ne kvůli tomu hlavnímu: tomu, čemu věříme?

V každém případě však platí, že české země, ten duchovní předvoj Evropy, jsou v okamžiku Vestfálského míru dávno pod pevnou habsburskou rukou. A vracejí se většinově – a velmi často vynuceně – do náruče katolické církve.

Opravdu nechci vést další polemiku o tom, zda následujících několik set let bylo pověstným Jiráskovým temnem, nebo konečně dobou klidu, kulturního rozvoje, barokního rozkvětu a šancí pro české země vzpamatovat se v jistém závětří historie z předchozích ran a šrámů. Nepochybné je, že v dějinách náboženské a duchovní tolerance se naše teritorium vrací o mnoho dekád zpět a na delší dobu přichází o punc země, která v klíčových evropských otázkách předbíhá či vede ostatní. Čechy už nejsou politickým a duchovním start-upem pro šíření nových myšlenek po celé Evropě. Nadále nepředstavují epicentrum událostí. Stěží mají na dlouhý čas nějaké skutečně zajímavé vlastní dějiny. Z těch pověstných velkých českých dějin se stávají malé.

Kostel nebourej. Ale pryč od něj

A tak se Češi, nejhorlivější aktéři duchovních a náboženských konfliktů své doby, postupně, krok za krokem posunuli do právě opačné polohy. Po lítém boji o reformu církve a náboženskou svobodu jsme jako potomci všech těch zapálených duchovních inovátorů a náboženských bojovníků, jakým nebylo v Evropě rovno, postupně zanevřeli na organizované vyznávání víry a na náboženství obecně. A možná napořád. Konec rakousko-uherského císařství, spojený s odvržením dlouhé řady monarchistických tradic včetně těch církevních (a tedy katolických), doumetl v republikánském Československu cestičku k definitivnímu odumření církví jako pilíře společnosti, které pak jen dokonalo (ne vykonalo!) čtyřicet let vlády komunistické strany na našem území. Češi církve většinově zavrhli. A basta.

Pravda, ještě v době vzniku Československé republiky v roce 1918 se k jedné z hlavních církví hlásilo přes devadesát procent obyvatelstva a přiznaných bezvěrců dle československých statistiků přibývalo za dvě dekády existence masarykovské první republiky jen velmi, velmi pozvolna. Z většího odstupu to ale vypadá více jako zvyk a setrvačnost než jako upřímné a hluboké duchovní přesvědčení takto drtivé většiny lidu. Organizovaná víra byla tak jako tak nalomená, a proto křehká, nestabilní.

Ne, toto skutečně nemá být další příspěvek do sporu o smysl českých dějin. Takovou opovážlivost autor tohoto textu nemá. Ale snad je korektní prostě konstatovat toto: jako Češi jsme zřejmě většinově rezignovali na představu, že systematické vyznávání víry prostřednictvím církví jako k tomu určených institucí má pro nás zásadní hodnotu. Vždyť církve jsou jen lidské konstrukty, lidské organizace se všemi nedostatky a neduhy, které instituce tvořené a řízené lidmi mívají. Oj, tolikrát jsem to v mnoha variacích od tolika Čechů slyšel. Držíme si tedy od církví nadprůměrný odstup. A mnozí je považují za tak trochu přežité a taky za tak trochu podezřelé instituce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pro Čechy je nebe nízko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.