Chicken Soup for the Soul: Our 101 Best Stories: Older & Wiser,
Stories of Inspiration, Humor and Wisdom about Life at a Certain Age
by Jack Canfield, Mark Victor Hansen & Amy Newmark.

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC www.chickensoup.com

Copyright © 2008 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

All Rights Reserved.

This edition published under arrangement
with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,
PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2019

All Rights Reserved.

978-80-7252-838-7

Zvláštní úvodní slovo od Jacka a Marka

Číslo 101 mělo pro nás dva vždy zvláštní význam. Je to počet příběhů v každé Slepičí polévce pro duši, je to počet vyprávění a básní, které jsme vybírali pro každou naši knihu. Číslo 101 se nám líbí, protože symbolizuje nový začátek. Jedna stovka je završena, začíná nová.

Představujeme si, že když dočtete některou z našich knih, máte možná před sebou také nějaký nový začátek – jiný pohled na život, nový životní cíl, čerstvé odhodlání poprat se s obtížemi, které na vás doléhají. Třeba vezmete telefon a podělíte se s kamarádem o příběh, který vás zaujal. Nebo sednete k počítači a sepíšete vlastní vyprávění – pro lidi, kteří možná prožili nebo prožívají něco podobného jako vy.

Tato kniha obsahuje 101 textů vybraných speciálně pro naše starší čtenáře, a to u příležitosti patnáctého výročí edice Slepičích polévek. Když jsme v roce 1993 posílali do tisku první Slepičí polévku pro duši, ve snu by nás nenapadlo, že právě dáváme vzniknout ohromnému fenoménu, že začínáme vydávat jednu z nejprodávanějších
knižních sérií v dějinách. Neplánovali jsme, že prodáme přes sto miliónů výtisků nebo že Slepičích polévek bude přes sto padesát. Chtěli jsme jen potěšit lidské srdce, dát někomu naději nebo inspiraci. Dnes už víme, že se nám to povedlo. Vaše dopisy a příběhy se na nás valí po statisících, potvrzují, že to, co děláme, má smysl, a povzbuzují nás k další práci, k dalšímu pozitivnímu ovlivňování lidských životů.

Jsme plni nové energie, nového odhodlání, nových snů. Shodli jsme se na tom, že i nadále bude v každé naší knize přesně 101 textů, a posílili jsme náš pracovní tým o spoustu nových dobrých duší.

Víme, jaké to je, když člověk překročí „magickou“ šedesátku a přitom si stále připadá mladý, i když už má ve tváři nějaké ty vrásky. Nevyměnili bychom však ani ždibec svých zkušeností za hladší tvář.

Do této Slepičí polévky jsme ze své patnáctileté historie vybrali 101 textů o tom, jak člověk stárne a moudří. Budeme rádi, když v nich najdete inspiraci či ponaučení nebo když se u nich od srdce zasmějete. Na vráskách od smíchu totiž není nic špatného.

Doufáme, že se vám naše příběhy budou líbit stejně jako nám a že se o ně podělíte se svými blízkými. Ke každému textu jsme napsali, ve kterém vydání Slepičích polévek vyšel původně, abyste si případně mohli přečíst víc příběhů podobných tomu, který vás zaujal, a doufáme, že se vám budou líbit i další naše knihy z rozmanitých oblastí lidského života.

S láskou, díky a úctou

~Jack Canfield a Mark Victor Hansen

(1) Oslava života

Smyslem života je přece žít,
vychutnat si tu zkušenost do posledního dechu
a s chutí a beze strachu se vydávat vstříc dalším,
bohatším zážitkům.

~Eleanor Rooseveltová

Odysea

Postoj je nakažlivý. Myslíte, že by bylo fajn nakazit se od vás?
~Dennis a Wendy Manneringovi

Jednoho mrazivého rána jsem seděla u nás doma v Coloradu za stolem a popíjela v poklidu kávu, když tu můj manžel John prohlásil:

„Potřebujeme změnu. Co kdybychom se vydali na moře?“

Zůstala jsem na něho zaraženě koukat.

„Leslie, představ si,“ pokračoval John, „že bychom složili všechny úspory a majetek do jednoho kufru. A ty teď stojíš s tím kufrem na chodníku. Kam bys šla? Co bys dělala?“

Nebrala jsem ho moc vážně.

„Asi bych šla na pláž, lehla si na lehátko a promyslela to.“

Na Johna zjevně dolehla krize středního věku. Zneklidňovalo mě to. V následujících týdnech jsem u něho pozorovala zarážející změny chování. Býval nadšeným čtenářem technické literatury, teď četl knihu Jak přežít bez peněz od Charlese Longa. Druhdy činorodý člověk, který si vždy dokázal najít něco, co ho bavilo a naplňovalo, teď ztratil zájem o práci i o koníčky. Jeho svíčka hořela mdlým, skomíravým plaménkem. Bylo mu čtyřiapadesát, byl univerzitním profesorem a donedávna svůj život miloval, ale teď na něm bylo vidět, jak touží po změně.

John si vysnil, že bude kapitánem na vlastní lodi a popluje se mnou z Floridy do Jižní Ameriky a zase zpátky.

„Tak si pronajmeme jachtu,“ navrhla jsem. Ale John trval na tom, že musíme svůj životní styl od základu změnit. A kdybychom se mohli snadno vrátit domů a ke svému majetku, nebyla by to opravdová změna.

Vzpomněla jsem si na dva manželské páry, které se nedávno po mnoha letech spokojeného manželství rozpadly. Muži, oba okolo pětapadesátky, si našli mladé přítelkyně a začali si je vozit na svých nových nablýskaných motorkách. Bylo mi z toho úzko. Copak na těch motorkách nemohli jezdit se svými manželkami?

Bylo jasné, že s Johnovými touhami je třeba něco udělat. A já si zároveň byla jistá, že chci být součástí čehokoliv, co se stane. A tak jsem se rozhodla Johnovi vyjít vstříc.

„Tak dobře. Půjdu do toho s tebou. Ale jen jednou na rok, na dva. Co jsou dva roky v porovnání s lidským životem?“ řekla jsem.

Ještě ten den jsme začali plánovat a počítat. Četli jsme si o lidech, kteří se vydali na takovou cestu. V květnu John požádal na škole o neplacené volno. V červnu mu je schválili a já vzápětí odešla ze zaměstnání. Podnikli jsme dvě kratší plavby podél východního a západního pobřeží, pak jsme se dohodli, odkud vyrazíme, a v tom místě jsme si koupili loď a pronajali místo v přístavu.

V červenci jsme prodali dům – do hodiny byl pryč. A teprve v tu chvíli mi došlo, že v našem životě skutečně nastává změna. Uspořádali jsme několik garážových výprodejů, rozdávali jsme mezi známými. Zbavovali jsme se věcí, které jsme společně shromažďovali desítky let.

Víc než kdy jindy pro nás nyní platilo, že „čas jsou peníze“. Poprvé v životě jsme byli nezaměstnaní a žili jen z úspor a penzí. Rozhodování bylo najednou velmi snadné. Museli jsme koupit loď a vyplout, než nám dojdou peníze.

Vše, co jsme měli, jsme vložili do naší krásné zánovní plachetnice jménem Sola Fide, což v latině znamená „pouhá víra“.

S napěchovaným autem jsme vyrazili do Ft. Lauderdale a v docích jsme si pronajali dílnu, kde jsme začali připravovat loď k vyplutí na oceán. Nebylo to lehké. Míjely týdny, měsíce a my sháněli a montovali všelijaké součástky a udělátka. Zaráželo mě, co to všechno stojí, a často jsem přemýšlela, jestli dokážeme vyplout, než zůstaneme bez peněz.

Ale pak konečně nastal den D a my vypluli. Měli jsme v plánu plout obloukem do Venezuely a zpátky a po cestě se zastavit na každém z nádherných ostrovů.

Na počátku jsme byli úplní zelenáči prakticky bez zkušeností (když nepočítám těch pár kratičkých plaveb podél pobřeží), ale každodenní život na moři nás záhy naučil všemu potřebnému. Vlny jsme brázdili většinou za denního světla, jen několikrát jsme pluli noční tmou. Zjistila jsem mimo jiné, že na tisícimetrové hloubce nelze zakotvit – musíte plout, dokud nenajdete bezpečné kotviště.

Nasbírali jsme mnoho úžasných zážitků, ale prožili jsme i nebezpečí. Několikrát nás zaskočil silný vítr a vysoké vlny. Potkali jsme rodinu, která za podobných okolností přišla o loď. Seznámili jsme se s cestovateli, kteří byli přepadeni piráty. John pomáhal se záchranou lidí, kteří najeli na mělčinu nebo ztratili kotvu.

Naše manželství tuto zásadní změnu životního stylu přežilo. John udělal jednu důležitou věc: necelý měsíc po vyplutí, kdy jsme oba byli zdeptáni neustálým náporem nových, neznámých situací a John musel od rána do večera poslouchat moje nářky, mi jednou pohlédl do očí a řekl:

„Leslie, stačí slovo a kdykoliv to otočíme a vrátíme se zpátky. Pro mě je naše manželství důležitější než tahle plavba.“

To bylo to nejkrásnější vyznání lásky, jaké jsem kdy od něho slyšela. A díky vědomí, že „to kdykoliv otočíme“, jsem dokázala vydržet všechny útrapy života na moři. Poháněla mě ale i zvědavost. Chtěla jsem zjistit, co všechno mě může tenhle divoký životní styl naučit.

Kotvili jsme na ostrovech a seznamovali se s místními a s ostatními cestovateli. Navazovali jsme nová přátelství. Každý den jsme prožili nějaké dobrodružství. Když jsme kvůli počasí nemohli vyplout, začali jsme se družit s místními, pomáhali jsme jim v práci nebo třeba četli s jejich dětmi. Na Trinidadu jsme jednou zachránili několik desítek velryb uvízlých na mělčině.

Když se druhý rok naše odysea nachýlila ke konci, vrátili jsme se zpátky na Floridu, do přístavu, odkud jsme vypluli. Bylo zvláštní, tak nějak hořko-sladké být zase doma. Oceánská odysea nás změnila. Pochopili jsme, že dokážeme všechno, co si usmyslíme. Moře nám dalo úplně nový pohled na život.

Jsem ráda, že jsem se tehdy rozhodla manželově touze po změně vyhovět. Na palubě se totiž i ve mně ozvalo jisté naléhání středního věku, které čekalo jen na to, až dostane prostor. Pomohlo mi to znovu objevit sebe sama. Poznala jsem, že jsem houževnatá a něco vydržím. Člověk někdy musí sám sebe opustit, aby poznal, kdo je. Mně ta zkušenost změnila život a jsem za ni velmi vděčná. Život na moři byl prostší a svobodnější, než jsem si myslela.

A kam byste chtěli vyrazit vy? A co byste chtěli dělat teď?

~Leslie J. Clarková
(Slepičí polévka pro inspiraci ženské duše, Práh 2005)

Mystický věk

Věk je záležitost ducha, nikoli hmoty.
Jestliže se jím nezabýváte, nemá žádný význam.
~Mark Twain

K padesátým narozeninám mi moje starší dcera dala placku s nápisem „Padesátka – nejšťastnější číslo“. Vzala jsem si ji do práce, a to vám byla zábava! Celý den mi lidé říkali: „Ale Anito, vy na padesát nevypadáte,“ „Padesát? To není možné…“ nebo „Vám přece ještě není padesát, Anito!“

Bylo to báječné. Vím, že lhali, že dobře věděli, že mi je padesát, ale není snad přesně tohle úkolem kolegů a přátel? Lhát, když to potřebujete, v případech akutní potřeby, jako je rozvod, úmrtí člena rodiny nebo padesátka.

Víte ale, jak je to se lží. Když ji slýcháte dostatečně často, začnete věřit, že je to pravda. Večer mi bylo úžasně. Cestou domů jsem se málem vznášela. Měla bych manžela pustit k vodě, říkala jsem si v tom opojení. Tomu dědkovi je už jedenapadesát, pro holku jako já je už moc starý.

Sotva jsem za sebou doma zavřela dveře, ozval se zvonek. Byla to slečna z květinářství, a přinesla mi květiny od kamarádky. Byly překrásné. Stála jsem tam v předsíni a obdivovala je, zatímco slečna čekala na drobné od cesty. Pak si všimla mé placky.

„Aha, padesát…“

„Ano,“ odpověděla jsem a čekala. Jeden kompliment dnes ještě snesu.

„Padesát,“ opakovala. „To je krásné! Narozeniny, nebo výročí?“

~Anita Cheeková Milnerová
(Chicken Soup for the Golden Soul, česky nevyšlo)

Čtyřicet let divočiny

Odchod do penze pro mě byl počátkem objevování krásy.
Nikdy dřív jsem neměl čas si všimnout,
jak krásná jsou moje vnoučata, moje žena,
strom před naším domem.
Nebo jak krásný je čas sám o sobě.
~Jule Hartman

Poprvé za čtyřicet let nepracuji. Došlo mi to teprve nedávno, když jsem seděla u prázdného stolu a na okraj papíru jsem načmárala těch několik čísel. Bylo to tu. Čtyřicet let.

Můj ty bože, pomyslela jsem si. Čtyřicet let přece putovali synové Izraele divočinou!

A tak jsem se posadila se šálkem oblíbeného darjeelingu, pozorovala, jak za oknem prší, a přemítala, kam jsem došla a kam mířím.

Těch čtyřicet let práce začalo, když mi bylo čtrnáct a začala jsem chodit na brigádu do obchodu k Benu Franklinovi. Všichni jsme věděli, že bych neměla, dokud mi nebude šestnáct, ale oni potřebovali mě a já potřebovala je. Byla zábava chodit ze školy do práce. A ještě větší zábava byla mít v peněžence peníze. Za čtyři roky jsem se
naučila dělat inventuru, naceňovat zboží, obsluhovat pokladnu nebo se starat o regál se sladkostmi. Byla jsem hrdá, že si pamatuji jména stálých zákazníků, že umím nazdobit výlohu nebo nadělat krásné dárkové košíky, které se prodávaly na Velikonoce. Byla jsem sice ještě dítě, ale už jsem se učila věcem, které se mi pak hodily celý život.

Z obchodu Bena Franklina jsem plynule nastoupila do pestré série dalších zaměstnání. Byla jsem sekretářka, pracovala jsem ve školách a nemocnicích, působila v misích, kde jsem rozmanité skupiny lidí učila šít, vařit nebo hrát divadlo. Zvedala jsem telefony, chystala výplatní lístky, jeden čas jsem dokonce byla spolumajitelkou reklamní agentury a také jsem si otevřela obchod s dárkovými předměty. To vše během čtyřiceti let.

Do důchodu se mi nechtělo. Viktoriánská čajovna, kterou jsem si zařídila v centru texaského Duncanville, byla třešinkou na dortu mé bohaté kariéry. Byly to tři roky tvrdé práce a radosti zároveň. Nikdy nezapomenu na den, kdy jsem předávala klíče novému majiteli. Beze spěchu jsem se loučila se známými tvářemi a s oblíbenými kousky porcelánu a starožitného nábytku, které mi přirostly k srdci. Jen nerada jsem odevzdávala účty. A pak jsem se naposledy prošla po place a pohladila zlaté třásně lemující sametový závěs po straně výlohy. A bylo to. Čtyřicet let práce se završilo.

Teď najednou nic nemusím. Nikdo po mně nic nechce. Nečeká mě žádná schůzka. Nejdu na žádný večírek. Nedávno jsem dočetla už sedmou knihu. Na každé stránce jsem sice bojovala s nutkáním někam jít nebo něco dělat, ale odolala jsem a četla dál. Poznala jsem nové přátele a navštívila vzdálená místa, a to vše z pohodlí svého ušáku.

Moje bylinková zahrádka letos konečně vzkvétá. Po létech zanedbávání teď konečně nadešel její čas, čas zalévat, zastřihovat, kypřit a hnojit. Už jsem ochutnala první čerstvou pažitku a bazalku a na zimu jsem si nasušila rozmarýn a tymián.

Příští měsíc jedeme se sestrou do San Antonia. Sestře je šedesát, a tak to spolu oslavíme, hezky v klidu, beze spěchu, beze strachu, že druhý den ráno zaspíme do práce. Plánujeme, že se projdeme kolem řeky a budeme si povídat, že se ubytujeme v romantickém srubu a v podvečer budeme spolu sedět v křeslech na verandě a popíjet domácí limonádu.

Čtyřicetileté putování divočinou mě zavedlo do nových míst. Přátelé se mě často ptají, jestli budu ještě pracovat. „Možná,“ říkám. Ale teď si užívám odpočinku. Vychutnávám si klid. Ticho je můj soused a Bůh je můj mír.

~Charlotte A. Lanhamová
(Slepičí polévka pro inspiraci ženské duše, Práh 2005)

Odpočinek na plný plyn

21. května 1998 započalo pro mne dobrodružství, na které jsem se připravoval sedmdesát let – osmá dekáda života. Moc jsem se na to těšil, a mám pro vás dobrou zprávu: život začíná po sedmdesátce!

Kdysi jsem si neuměl představit, jaké to bude, až mi bude šedesát. Sedmdesátka pro mě byla naprosté mystérium. Ostatní lidé stárli, ale já jaksi nevěřil, že by se něco takového mohlo stát i mně. Představa, že mi jednou bude sedmdesát, mi byla tenkrát tak vzdálená jako představa, že jednou nastane rok 2000. Ten ale nakonec přišel. A mně bylo sedmdesát. Mohl jsem si oddechnout. Nikdo už ode mě nebude čekat nic extra.

Když mi bylo šedesát plus, všichni si představovali, že budu sedět v houpacím křesle, chytat lelky a stěžovat si na bolístky. Každou chvíli jsem slyšel: „Myslíš, že je vhodné, abys ve svém věku dělal tohle?“ nebo „Co plánuješ dělat v důchodu?“ Neměl jsem v úmyslu odejít v šedesáti (dvaašedesáti, pětašedesáti…) na odpočinek, i když to všichni čekali. A naštěstí mě netrápilo, že jsem je zklamal. Dnes je mi sedmdesát a pořád dělám to, co dřív – hraju tenis, lezu po horách a létám. Uvažuju o důchodu. Ale nikdo už se mě na něj neptá.

Další výhodou sedmdesátky je to, že za tak dlouhou dobu nastřádáte víc než jen pár šedých vlasů a vrásek. Do osmé dekády vstupuji s nemalým bohatstvím. A nemluvím o bankovních účtech. Mluvím o bohatství zkušeností, které jsem za celý život nasbíral. A všechny ty zkušenosti hodlám využít hlavně k tomu, abych si uchoval pozitivní přístup k životu. Kromě toho mám v úmyslu nechat si mysl i nadále otevřenou novým myšlenkám a také si uchovat svůj smysl pro humor.

Jsem vděčný za všechny ty lidi, které jsem za ten dlouhý čas poznal – za rodinu, za přátele i za spousty známých. Některé z nich jsem si oblíbil, některé miluji. Netvrdím, že jsem nikdy nepotkal člověka, který by se mi nelíbil nebo kterého bych neměl rád. S hrdostí však říkám, že jich bylo jen pár a dalo se to vydržet.

Vždycky mi vyčítali, že si nakládám víc, než kolik člověk dokáže zvládnout. Ale takový už je můj přístup k životu, ukousnout si vždycky krapet víc, než kolik se dá pohodlně požvýkat. Pokaždé jsem to zvládl a tento životní styl mi vždy naprosto vyhovoval. Samozřejmě jsem realista a vím, že teď už to nebude tak divoké, jako před dvaceti, třiceti či čtyřiceti lety. Zdraví mi stále slouží a jsem schopen vést duševně i duchovně zcela plnohodnotný a bohatý život. Ale když se nechám unést a slíbím, že budu na třech místech najednou, nikdo mi to nebude mít za zlé. Připíšou to na vrub té mé sedmdesátce.

A mnohá další příjemná překvapení přináší sedmdesátka. Každý se například diví, že jsem stále při síle. Někteří lidé žasnou, že při chůzi neztrácím balanc a mluvím, aniž bych zapomněl, co jsem říkal. A jelikož u lidí mého věku už nikdo nečeká, že mají perfektní sluch, můžu klidně podle potřeby předstírat, že neslyším.

Jakmile oslavíte sedmdesátku, lidé vám budou otevírat dveře, pomohou vám do kabátu nebo vám přidrží místo. Když se opozdíte, budou vědět, že nakonec přece přijdete. Když je vám sedmdesát, už se nemusíte omlouvat a vysvětlovat – všichni jsou rádi, že jste vůbec dokázali dorazit. Při rozhovoru vám už nebudou tak často skákat do řeči. Chovají k vám úctu už jen proto, že žijete tak dlouho.

Sedmdesátka je lepší než šedesátka a výrazně lepší než padesátka. Když je vám padesát, kladou vám druzí odpovědnost za věci, na které máte pramalý vliv – ekonomiku, sociální podmínky, zvyšující se zločinnost a tak dále, a tak dále. Když je vám sedmdesát, jsou už děti dost staré na to, aby pochopily, že jste jako rodiče dělali, co jste mohli, a že za jejich problémy už nejste odpovědní. Děkuji vnoučatům, že tohle naučily moje děti.

Když je vám sedmdesát, máte na výběr. Můžete se chovat jako mladík, nebo jako stařík. Ale když se příliš položíte do role mladíka, začnou říkat, že procházíte druhou pubertou, a když se zase chováte moc jako stařík, začnou si myslet, že senilníte, a budou k vám přistupovat s vlídnou shovívavostí. Neustále budete narážet na všeobecně vžitou představu, že starý člověk má spoustu volného času (a tedy může kdykoliv vyhovět). Bývá problém to lidem vymluvit. Často líčím, jak jsem vytížený a co všechno mám ještě v plánu, než mi bude sto, a přesto se střetávám s nepochopením, když někoho odmítnu. Není to už ale tak často jako dřív, a to od té chvíle, co jsem si v kanceláři vyvěsil plakát s nápisem „Jsem v důchodu – šel jsem na ryby, na túru, na golf, na kolo, létat, šnorchlovat, plavat, číst si, podřimovat nebo vonět k růžím… Přeji vám hezký den a ať se vám dobře pracuje. Já už mám odpracováno.“

Sedmdesátka ve mně znovu upevnila přesvědčení, jež jsem zastával celý život: nemusím se neustále snažit všem zavděčit. Nemusím nosit oblek, naškrobenou košili a kravatu. Můžu si vzít tenisky. Anebo můžu být bos, když na to přijde!

Kdykoliv se mi zachce, můžu si zdřímnout. Mrzí mě jen, že jsem s tím nezačal dřív. I Albert Einstein nebo Thomas Alva Edison, jak jsem slyšel, si celý život dávali dvacet během dne a nikdo jim to nevyčítal. Lidé to dokonce považují za součást jejich geniality.

Sedmdesátka vám také dá větší nadhled. Přestal jsem se zabývat malichernostmi. Jsou to přece malichernosti, a čas je drahý, příliš drahý na to, aby jím člověk plýtval na nenávist a zahořklost, na pěstování zášti a ublíženosti.

Žiji dost dlouho na to, abych dokázal poznat, co je dobré, a co ne, a tak jsem se rozhodl, že budu víc konat dobro a pomáhat druhým, aby dokázali využít svých příležitostí. Jsem přesvědčen, že konání dobra je užitečné pro srdce i pro hlavu.

Netuším, co mi život ještě přinese, ale plánuji, že to bude velké dobrodružství. Těším se na novou etapu a chci si ten odpočinek co nejvíc užít. Vím už, že život začíná v sedmdesáti. Samozřejmě, když se zeptám svých starších kamarádů, tak trvají na tom, že život začíná v osmdesáti. A možná ve skutečnosti začíná až v devadesáti. Dám vám vědět, až to zjistím.

~Paul J. Meyer
(Chicken Soup for the Golden Soul, česky nevyšlo)

Na prkně

Moje pětačtyřicetiletá dcera Sue Ellen začala surfovat a po několika měsících se mě pokusila přemluvit, abych s ní vyrazila na pláž a také to zkusila. Odmítla jsem. Byla to parta mladých. Co by si tam počali se sedmdesátnicí?

„Neboj se, bude to zábava,“ přesvědčovala mě Sue Ellen. „Velké holky si vyrazí na dámskou jízdu!“

Přece jen mě to zaujalo… ale současně mě to k smrti děsilo.

Váhala jsem a doufala, že náš tatínek bude chtít vyrazit na plánovaný výlet k vodopádům a já budu mít dobrou výmluvu. Vypadalo to však, že z toho nic nebude, a tak jsem si přece jen zapsala tu „dámskou jízdu“ do kalendáře.

Když se to dozvěděla moje jedenačtyřicetiletá dcera Diana a její dvě dcery, osmnáctiletá a dvacetiletá, hned nadšeně prohlásily, že jedou s námi. Diana si ale neodpustila připomínku k mému věku. „Ty jsi blázen, mami. Co když si ublížíš?“

Sue Ellen kontrovala: „Jenom se neboj, mami, a jdi do toho. Pak budeš moct vyprávět, jak sis k sedmdesátinám zajezdila na surfu.“

To rozhodlo.

Manžel koulel očima. „Doufám, že víš, co děláš.“

Následujících několik týdnů jsem poctivě cvičila, abych se dostala do kondice a posílila ochablé svaly. Jednou jsem se stavila u Sue Ellen a ona mě zavedla do jídelny, kde měla na podlaze nálepky naznačující správné postavení nohou na surfu. Ukázala mi, jak se naskakuje a jak se vstává z výchozí polohy na břiše. A pak, ani nevím jak, už jsem seděla na zemi a pádlovala rukama. Připadala jsem si jako batole, které se snaží vstát.

Když nadešel náš den, naložily jsme do auta věci a vyrazily na
Cannon Beach na oregonském pobřeží. Nejprve jsme zamířily do
místního obchodu pro surfaře, kde jsem si pořídila výbavu – nejprve neoprenový oblek, botky a rukavice a potom prkno, které se vybírá podle výšky a zkušeností jedince. Kratší prkno je pro zkušenější surfaře, delší poskytuje víc plochy k manipulaci. Nápad se pomalu, ale jistě měnil ve skutečnost.

Pak přišel trenér, kterého jsme si najaly, Tony, usměvavý rozcuchaný blonďák a na první pohled pohodář.

Jely jsme za Tonym několik mil po silnici na North Beach, kde bylo pobřeží víc chráněné, nefoukal tam tak prudký vítr a vlny tam byly bezpečnější. Vyložily jsme prkna z auta, vzaly si batůžky a šly ještě asi míli, vždy dvě a dvě, abychom mohly nést prkna společně.

Byl krásný slunečný den a pláž byla plná legračně vypadajících lidí v mokrých neoprenech. Nasoukaly jsme se do těch svých a oblečení rozložily po naplavených kmenech.

Tony velmi dbal na bezpečnost a dlouho nám na písku vštěpoval zásady chování na vlnách a techniku surfování. Naučily jsme se, jak správně ležet na surfu, jak se z lehu zvednout, postavit se na prkně a udržovat rovnováhu.

První den byly vlny skoro dva metry vysoké, a tak jsem se rozhodla, že se budu zatím jen dívat. Druhý den byly vlny nižší.

„Jdu do toho,“ oznámila jsem Tonymu.

Šel s námi do vody, zavedl nás do míst, kde se zdvihaly vlny, a přidržel mi prkno, než jsem na ně vylezla. Ulehla jsem na břicho a hned začala pádlovat rukama jako zběsilá. Pak do mě Tony strčil, jako by mě zasáhla velká vlna. Hned jsem si vzpomněla, že mám jít do podřepu, a už jsem letěla jako šipka po vlně směrem k pláži. Pištěla jsem nadšením, že se pořád ještě držím na nohou – dokud jsem nenajela na písek a nepadla na zadek do vody. Potlačila jsem bolestný výkřik a už jsem prskala a kašlala jako topící se štěně, stále připoutaná za ruku k prknu, a Sue Ellen pilně natáčela, jak lezu po kolenou z vody, a děvčata i Tony tleskali a jásali.

Posadila jsem se na dva kmeny, abych nemusela sedět na naražené kostrči, která mě stále pálila a tepavě bolela, a když jsem se trochu sebrala, napadlo mě, že by mi mohla ulevit chladná mořská voda, a tak jsem opatrně vstala a šla pomalu zase do vody. Stoupla jsem si bokem, aby mě vlny zase nesrazily na zadek. Příjemně to chladilo. A tu ke mně na prkně připlavala Diana, která se právě chystala na svoji další vlnu – na břiše!

„Diano,“ řekla jsem, „já se nemůžu ohnout pro prkno, ale když mi pomůžeš, zvládnu to. Nepřijela jsem sem, abych tu celý den seděla na pláži.“

Sjela jsem na břiše pár pěkných vln a byla jsem šťastná a hrdá. Tony mi říkal, jak ho překvapilo, že jsem se nenechala odradit prvním pádem a vydržela jsem jezdit tak dlouho. Mnozí z jeho žáků nezvládli ani první jízdu. Pochvala příjemně oblažila alespoň mé zraněné ego – když už nemohla oblažit zraněný zadek.

Po mnoha hodinách zábavy na prkně nadešel čas jet domů. Šly jsme zase po pláži, přes skalky a lesem, a Sue Ellen mi pomáhala, protože mě bolelo zdvihání nohy. Jak se mi hodilo, že máme v autě polštáře!

Když mě pozadí bolelo asi týden, rozhodla jsem se, že zajdu k lékaři.

„Je to jen silně naražené,“ konstatoval. „Jak se vám to stalo?“ K obveselení jeho i sestry jsem vyprávěla svou historku z pláže.

„Ve vašem věku?“ divila se sestra. „Já bych na to neměla odvahu.“

Asi nejsem rozumný senior, ale i když jsem musela pár týdnů sedět na polštáři, jsem ráda, že jsem nebyla opatrná a šla do toho. Někde jsem četla, že život nemá být bezpečná cesta ke hrobu s dokonale zachovalým a nepoškozeným tělem, ale že tam má člověk dorazit ve velkém stylu, otlučený a opotřebovaný, a hlasitě křičet: „To byla jízda!“

A tohle jízda byla a dcery i vnučky na ni budou jistě do smrti vzpomínat.

~Pam Trasková
(Chicken Soup for the Grandma’s Soul, česky nevyšlo)

Dokonalá chvíle

Někdy k sobě člověk tiskne minulost tak usilovně,
že už nemůže obejmout přítomnost.
~Jan Glidewell

O víkendu slavili naši šedesáté výročí svatby. Byla kolem toho spousta práce. V pátek jsem přiletěla z Chicaga, kde žiji, k rodičům do New Jersey, a s dvěma bratry a švagrovou jsme se činili prakticky nonstop, abychom všechno připravili na ten velký den. Můj bratr Jerry zajišťoval catering, jeho žena Mary nakoupila papírové zboží, já obvolávala hosty, kteří nedali vědět, zda přijedou, a můj druhý bratr Rick jel pro dort. Kromě toho jsme se ještě museli starat o zdravotní potřeby rodičů. Oběma jim bylo přes osmdesát, maminka byla po mrtvici a potřebovala pomoc při mnoha běžných činnostech a tátovi krátce předtím diagnostikovali leukémii, a tak teď musel dojíždět na chemoterapii.

Bylo to, mírně řečeno, náročné. V sobotu večer jsme si pak ještě s bratry sedli a dlouho do noci řešili zhoršující se zdravotní stav rodičů a problémy, které z toho nepochybně brzy vyvstanou. Na toto téma jsme spolu diskutovali už mnohokrát předtím, kdykoliv jsme se viděli nebo jsme si volali, ale vyřešeno to nebylo nikdy. Zdravotní stav rodičů se občas změnil náhle a zcela nečekaně, takže nebylo možné něco reálně plánovat. A tak jsme si hlavně dělali starosti, co přijde v příštích měsících, letech anebo třeba hned další den.

Oslava byla naplánována na nedělní odpoledne. Konala se u rodičů doma. Pozvali jsme přes padesát hostů, a ty jsme všechny vmáčkli do třípokojového domu na rodné farmě. V neděli jsem se probudila brzy a hned se mi rozběhlo hlavou, co všechno musím ještě udělat a zařídit: rozestavět židle, přestěhovat jídelní stůl, odvézt mámu ke kadeřnici a na manikúru. Ještě jsem ani nevylezla z postele, a už jsem byla ve stresu.

Rodiče ještě spali a po bratrech zatím také nebylo vidu ani slechu, a tak jsem se rozhodla, že si ještě půjdu zaběhat. Třeba mi to pomůže rozehnat nervozitu. Natáhla jsem si tepláky, mikinu a bundu a tiše se vytratila z domu.

Rozběhla jsem se tichou ulicí směrem k sousednímu bloku, kde stály překrásné velké vily. Naposledy jsem tu byla na konci léta. V zahradách tenkrát všechno kvetlo, vzduch opojně voněl a po chodnících se proháněly děti na kolech.

Ale teď, poslední víkend v březnu, bylo pošmourno, šedivo a mírně mrholilo. Půda byla rozbředlá, trávníky vyčerpané po zimě. Zachvěla jsem se, přetáhla si přes hlavu kapuci a rozběhla se trochu rychleji. Mé kroky byly jediný zvuk, který se v tu chvíli ozýval ulicí.

Obvykle jsem po ránu běhala ráda a tahle trasa se mi líbila, ale dnes jsem se nějak nemohla soustředit. Bylo chladno, na záhonech ještě nic nerostlo a já toho měla v hlavě tolik! Byla jsem zcela pohroužena do myšlenek, dělala jsem si starosti o rodiče a nemohla jsem pustit z hlavy, co všechno dnes budu muset ještě obstarat. Okolí jsem tak skoro nevnímala.

Klusala jsem, klusala… a najednou jsem uklouzla a natáhla jsem se do mokré trávy vedle chodníku. Ihned jsem věděla, že se mi nic nestalo, jen jsem si vyrazila dech a rozvázala se mi bota. Když jsem si ji zavazovala, poprvé za celou dobu jsem vzhlédla a uvědomila si, kde jsem. Uběhla jsem víc než půl cesty okolo jezírka v areálu místního sportovního klubu. Když jsem tu byla naposledy, ve vodě se ráchaly děti, kachny káchaly a cesty lemovaly rozkvetlé záhonky.

Dnes však bylo jezero úplně tiché. Stromy vzpínaly své dosud holé větve k podmračenému nebi a jejich kmeny temně vystupovaly z mlžného oparu. Břehy byly holé. Po barvách, které vytrysknou z hlíny za pár týdnů, zatím ani stopy. A nikde nebylo živé duše, ani auto neprojelo po silnici, pták nezakřičel, aby rozbil to ticho.

Bylo to zcela čisté a dokonalé. Měla jsem pocit, že jsem nic krásnějšího v životě neviděla. Seděla jsem tam několik minut a jen se dívala, vnímala ten klid a poslouchala to ticho.

Po chvíli se do mě dala zima, a tak jsem chtě nechtě musela vstát a dát se zase do běhu. Zamířila jsem zpátky, ale teď už jsem pozorně vnímala svět kolem sebe. Uvědomila jsem si, že si první část běhu prakticky nepamatuji. Nevzpomněla bych si, co jsem míjela, jak vypadaly domy nebo co kde roste. Tolik jsem se soustředila na to, co bude a co všechno musím udělat, že jsem si vůbec nevšimla, že na keři forsytie u brány klubu jsou už vidět poupata, jestli ten dům, co byl v létě ještě rozestavěný, je už hotový nebo ne, nebo jestli Maynard, stařičký pes sousedů, leží i dnes na svém obvyklém místě na verandě.

Když jsem doběhla domů, rodiče už byli vzhůru. Maminka seděla v županu v kuchyni u stolu a četla ranní noviny, táta stál u sporáku a vařil kávu. Když jsem vešla, oba se na mě podívali a pozdravili mě.

„Ahoj,“ usmála se na mě maminka a stiskla mi ruku. Měla teplou a příjemně měkkou dlaň.

„Jaká byla procházka? Dáš si kávu?“ zeptal se táta.

Bylo pozdě. Byla jsem venku déle, než jsem chtěla, a měla jsem před sebou spoustu práce. Měla bych se jít osprchovat, obléknout se a hned se do toho pustit.

Ale v kuchyni bylo teplo, káva lákavě voněla a byli tu oba rodiče – dokonalá chvíle.

„Kávu bych si dala,“ přisvědčila jsem.

Nakonec se všechno krásně stihlo a oslava se báječně vydařila. Oslavovat šedesáté výročí manželství, to je velká věc. A já jsem nesmírně vděčná za to, že to naši mohli s námi oslavit.

Pro mě ale byla nejkrásnější chvílí z celého dne ta hodina, kterou jsem strávila ráno s rodiči v kuchyni u kávy, kdy jsem si jen vychutnávala ty okamžiky a nemyslela na to, co bylo nebo co bude.

Člověk si samozřejmě nemůže dopřát takový luxus vždycky. Rodiče stárnou, starosti přibývají a já se s nimi budu chtě nechtě muset nějak popasovat. Myslím si ale, že teď to bude přece jen o něco snazší, protože se na to dívám jinak. Plánovat budoucnost je sice důležité, ale člověk se nesmí dívat tak daleko, že přehlédne to, co má právě teď u nosu, všechny ty krásné prchavé okamžiky, které stojí za to prožít tady a teď.

~Phyllis L. Nutkisová
(Slepičí polévka pro inspiraci ženské duše, Práh 2005)

Pohlednice

V  tom obklíčení jsme se ocitli, ani nevím jak. Pochodovali jsme s naší četou džunglí v blízkosti Hiep Duc v jihovietnamském údolí Que Son, bylo 20. srpna 1969 a jako obyčejně bylo horko a vlhko.

A najednou ze všech stran zapraskalo divoké staccato nepřátelských kalašnikovů, mísící se s  rachotem těžkých kulometů. V hustém porostu nebyl nikdo vidět, ale každá další salva byla blíž. A do toho řval náš seržant povel k opětování palby. Rota C 196. brigády lehké pěchoty byla v pasti.

Netrvalo dlouho a ucítil jsem, jako by mě někdo vší silou praštil baseballovou pálkou do stehna. Koupil jsem to! Hned jsem začal koukat, kudy pryč, ale z toho obklíčení nebylo úniku, pálili to do nás ze všech stran. Potom kdesi blízko explodoval granát – ohlušující rána, chvíli jsem neslyšel nic než pískání. A pak další úder baseballovou pálkou, tentokrát do pravé holeně a chodidla.

A pak si vzpomínám, jak jsem se plazil po zemi. Ochromený a vyděšený jsem se prodíral přízemním porostem a zdálo se mi, že se takhle sunu snad už tisíc let. Později jsem spočítal, že jsem asi za šest hodin ulezl dvě míle. Za tu dlouhou a strastiplnou cestu mi hlavou prohnala spousta všelijakých vzpomínek a myšlenek. Například mě napadlo, jakou jsem to měl divnou kliku, že mě zrekrutovali hned dvakrát. V lednu 1968 mě zlanařili Pittsburgh Steelers a v listopadu toho roku po mně sáhla armáda. Byl jsem tak zesláblý a zmatený, že mi to bůhvíproč připadalo vtipné.

Legrace mě ale po chvíli přešla a začal jsem zase přemýšlet, co vlastně dělám ve Vietnamu. Politickým důvodům amerického angažmá jsem rozuměl, jen jsem moc nechápal, jakou roli tady hraju já osobně. Přemýšlel jsem o tom mnohokrát a pokaždé jsem si přitom připomněl situaci, která se odehrála ze začátku mého nasazení. Přišli jsme tenkrát do jedné vesnice. Vlastně to ani nebyla vesnice, spíš pár chýší kolem cesty. Žila tam rodina – děti a dva staří. Viděl jsem, že vůbec nic nemají – jen jednu starou plechovku. Do té nalili vodu a postavili ji na oheň. Nakoukl jsem do ní – uvnitř bylo buvolí kopyto. Ta ubohá „polévka“ byla celá jejich obživa. V tu chvíli jsem se rozhodl, že těm lidem pomůžu. Pak to tady pro mě bude mít smysl.

Ale nedostal jsem šanci. S těžkými zraněními mě odvezli do Tokia, kde mi doktoři řekli, že jsem skoro přišel o pravé chodidlo a že fotbal už si nikdy nezahraju. Byl jsem propuštěn jako invalida.

To mě sebralo. Fotbal byl celý můj život – sen, který začal na Xavier High School ve wisconsinském Appletonu a dozrál v Notre Dame, kde jsem se v roce 1967 stal kapitánem týmu Fighting Irish. Byl jsem fotbalista tělem i duší, neuměl jsem si představit, že bych v životě dělal něco jiného.

Nastaly mi krušné časy. Zoufale jsem si představoval svoji budoucnost bez fotbalu. A pak mi přišla pohlednice od Arta Rooneyho, majitele Steelers. Napsal mi jen: „Těším se, až budeš zase zpátky.“

Prostá slova, ale s ohromným účinkem. V tu chvíli jsem se totiž rozhodl, že jednou budu zase zpátky. Že budu bojovat a dám do toho všechno.

V první řadě jsem se musel naučit chodit na tom, co mi zbylo z pravé nohy. Byl jsem tak trpělivý a snaživý, že mě to samotného překvapovalo. A uspěl jsem! Následující rok jsem se vrátil ke Steelers, i když zatím jen na seznam zraněných hráčů. Rok nato jsem začal s týmem neoficiálně trénovat. V roce 1973 jsem se dostal do speciálního družstva. Ten rok jsem začal běhat. A běhal jsem i v roce 1974, ale to už v dresu Steelers s číslem 20 na zádech.

Ten rok jsme vyhráli Superpohár. A vyhráli jsme ho pak ještě v roce 1975, 1978 a 1979. Já a Franco Harris jsme běhali jak posedlí a trhli přitom pár pěkných rekordů.

V roce 1980 jsem ze hřiště odešel – šťastný a vděčný, že jsem navzdory osudu mohl žít svůj sen. Prozřetelnosti jsem se za tu druhou šanci snažil odvděčit prací pro Nadaci válečných veteránů a dobročinností ve prospěch postižených dětí. Také jsem hodně přednášel a snažil se lidi motivovat a povzbuzovat v překonávání životních překážek. A nikdy jsem se přitom nezapomněl zmínit o Artu Rooneym, jehož víra mě postavila na nohy. Myslím, že co budu živ, nenarazím už na tak mocnou motivaci, jako bylo těch pár obyčejných slov, jež mi Art napsal tehdy na pohlednici:

„Těším se, až budeš zase zpátky.“

~Rocky Bleier a David Eberhart
(Chicken Soup for the Veteran’s Soul, česky nevyšlo)

Uskutečněte své sny

Každý den přináší své dary. Tak si je rozbal.
~Ruth Ann Schabackerová

Osmnáct let jsem pracovala na střední škole jako asistentka pro docházku. Tu práci jsem milovala, ale po těch letech jsem začala mít pocit, že už mě neuspokojuje. Byla jsem ten, kdo dohlíží na disciplínu, dráb, a v téhle roli jsem se přestávala cítit dobře. Jako bych to v ní nebyla doopravdy já. Do odchodu na penzi mi ale zbývalo deset let, a tak jsem se rozhodla, že to vydržím. A pak mě jednou ze školního okresu poslali na víkendový seminář. Jedna z přednášek se jmenovala „Uskutečněte své sny“. Zaujalo mě to, a tak jsem se na ni zapsala.

Přednášející se představil a vzápětí nás požádal, abychom zavřeli oči a vrátili se ve vzpomínkách co nejdál v čase. Co jsme tenkrát dělali ze všeho nejradši? Co nám dělalo radost? Čím jsme dokázali strávit celý den? Měli jsme připustit jakoukoliv představu, třebas by nám připadala bizarní. Mně přišlo na mysl slovo „rytmus“. Jako dítě jsem rytmus milovala. Od třetí třídy jsem hrála na klarinet, ale vždycky jsem toužila bubnovat. Jenže v padesátých letech holčičky hrály zásadně na flétnu, na klarinet nebo na piano. Na střední škole jsem snila o tom, že budu hrát v rockové kapele, ale po létech hry na klarinet jsem si neuměla představit, že se teď najednou začnu učit bubnovat nebo že by mě vzala nějaká rocková kapela.

Přednášející nám zadal několik domácích cvičení a řekl nám, že když je budeme dělat poctivě, naše vize „vykrystalizuje“ a zhmotní se v našem životě. V tu chvíli jsem si říkala, že je asi bláznivé snít v pětačtyřiceti o bubnování a že bych si měla vymyslet něco vhodnějšího pro svůj věk. Nicméně měli jsme se držet své původní představy a začít si psát deník, vizualizovat si svůj sen a chovat se, jako bychom už dosáhli cíle. A vůbec prý nevadí, jestli zatím nevíme přesně, jaký ten cíl je... Prostě máme trénovat. A řekl nám také, že v našem životě se nyní začnou otevírat různé dveře – příležitosti, a my je budeme muset rozpoznat a vejít do nich, i když se nám v tu chvíli třeba nebude chtít nebo se budeme bát.

Nevím, kolik lidí z té přednášky šlo domů a poctivě cvičilo a vizualizovalo si svůj sen, ale já se rozhodla, že tomu dám šanci. Koupila jsem si kroužkový blok a každé ráno jsem sedla a napsala na celou stránku: „Jsem bubenice... Jsem bubenice... Jsem bubenice...“ A tuhle mantru jsem si opakovala stále dokola celý den a začala jsem si představovat, jak sedím za bicími a bubnuji. Ze začátku jsem si připadala trochu jako cvok, ale netrvalo dlouho a začalo mě to docela bavit a po pár týdnech už jsem z toho měla vyloženě radost.

Asi po dvou týdnech psaní a vizualizací se mi sestra v telefonátu zmínila o velké komunitě afrických bubeníků, která působí v Seattlu. O té jsem nevěděla, ale představovala jsem si, že to jsou samí černoši, což já nejsem, nebo hippíci, což už taky nejsem. Poznala jsem však, že se tu otevírají pomyslné dveře, a rozhodla jsem se, že se začnu učit bubnovat. Ocitla jsem se ve skupině lidí, mezi nimiž jsem si připadala jako mimozemšťan. Byli většinou mnohem mladší, nekonformní, nezávislí. Když jsem však překonala počáteční ostych, uvědomila jsem si, že jsem mezi nimi šťastná a že miluji ty rytmy, které tu znějí. Zanedlouho jsem si koupila svůj první buben – přivolal si mě. Měl zvláštní energii: mocnou a současně prostou a nádhernou.

O několik měsíců později jsem v Seattlu navštívila folkový festival, kde jsem viděla skupinu dětí hrát na africké bubny. Měla jsem z toho husí kůži. Jak jen mohou děti dokázat něco takového?, žasla jsem a do očí se mi draly slzy. A to byl pro mne zlomový okamžik. Tehdy jsem si uvědomila, že chci spojit svoje zkušenosti ze školy a svoji lásku k bubnům a učit děti bubnovat. Sebrala jsem odvahu a po vystoupení zašla za Kipem, jejich vedoucím. Kip byl nadšený a pozval mě do Port Townsendu, abych s ním vedla víkendový bubenický kemp. A tak jsem se v srpnu 1999 vydala za dobrodružstvím (i když jsem se raději ubytovala v hotelu). Učila jsem děti bubnovat a s údivem jsem zjišťovala, že nejenže je to pro mě snadné, ale že mi to přináší ohromnou radost a naplňuje mě to. Kip se mnou ochotně sdílel svoje zkušenosti a radil mi, jak rozjet vlastní živnost, kde pořídit bubny a vybavení, jak se zavést. Po večerech jsem se procházela po pláži, meditovala, četla, dívala se na filmy a chodila po místních obchůdcích s řemeslnými výrobky. Ten víkend mi od základu změnil život.

Doma jsem začala psát do deníku: „Učím děti bubnovat... Učím děti bubnovat… Učím děti bubnovat…“ Můj manžel mě začal představovat jako lektorku hry na bicí, i když jsem dosud pracovala na střední škole a měla jen jeden buben. Chodila jsem na lekce a vystupovala se svými žáky. Stala jsem se součástí seattleské bubenické komunity. A jednoho dne jsem si uvědomila, že chci tuhle „hru“ posunout o úroveň výš, jinak to bude vždycky jenom hra.

Ještě před příchodem nového milénia, v osmačtyřiceti letech, jsem po devatenácti letech odešla ze školy, nakoupila deset bubnů a hromadu malých perkusních nástrojů, nechala si natisknout vizitky, požádala o živnostenské oprávnění a vyrobila letáčky, na nichž jsem popsala svoje cíle, duchovní záměry a bubenické zkušenosti. A pustila jsem se do obvolávání radnic, škol, chlapeckých a dívčích organizací a místních sdružení YMCA. Svému podniku jsem dala název „Srdeční akce“, protože jsem do toho dávala celé své srdce a protože jsem se z celého srdce radovala z toho, co dělám. Trochu jsem se bála, ale přece jsem to dokázala. Dnes, o čtyři roky později, mám rozjetý podnik, kde pracuju a přitom se bavím.

Kromě výuky jsem také toužila vystupovat s ženskou bubenickou skupinou. Přála jsem si, abychom hrály originální a duchovně zajímavou hudbu. Přála jsem si být součástí skupiny, která jen nebubnuje, ale hraje také na další nástroje, které hudbu ozvláštňují a dodávají jí zajímavý a neobvyklý zvuk. A tak jsem si začala tyto představy psát do deníku a dnes jsem členkou ženského sboru OmBili Afro-Cuban Tribal Jazz.

Jsem přesvědčena, že všichni můžeme proměnit ve skutečnost sen, který nosíme v srdci. Jen si ho musíme vizualizovat, psát o něm a představovat si, jaké to bude, až se nám splní. A to funguje pro cokoliv v životě. Naše představy jsou skutečné a živé a mohou nám naplnit život radostí.

~Margie Paserová
(Slepičí polévka pro inspiraci ženské duše, Práh 2005)

Mezi životem a smrtí

Vložila jsem si do kabelky mámin snubní prsten a pár osobních drobností. Byla jsem šťastná a vděčná, že přežila náročnou operaci srdce, a chystala jsem se za ní do nemocnice. Naložila jsem do auta dvouletého synka Careyho a vyrazili jsme do hustého houstonského provozu. A vzápětí mi rok 1976 obrátil život vzhůru nohama. Ozvala se ohlušující exploze. Doprava se zastavila. Všechno, snad i mé srdce se v tu chvíli zastavilo. Vzpomínám si, jako by to bylo včera, jak jsem vyběhla z auta, Carey za mnou, a pak nás zahalil oblak jedovatých plynů. Pálilo to, nemohla jsem se nadechnout. Popadla jsem Careyho, hodila ho zpátky do auta, skočila za ním a zabouchla dveře.

„Pomoc, mami, pomoc! To bolí!“ křičel Carey. Hodila jsem přes něj svoje sako a zalehla ho, abych ho ochránila před smrtícími plameny. Sama jsem střídavě ztrácela vědomí a zvracela a v okamžicích mezi tím jsem zoufale mačkala klakson, abych nám přivolala pomoc. Nevím už, jak dlouho jsme tam leželi, než pro nás přišli záchranáři.

Později jsme se dozvěděli, že příčinou toho dálničního holokaustu bylo nákladní auto s cisternou bezvodého amoniaku, které jelo po silnici nad námi. Řidič ztratil kontrolu nad vozem, prorazil svodidla a vůz se zřítil na silnici dole, po níž jsem jela já. Čtrnáct lidí zemřelo na místě, přes dvě stě dalších muselo do nemocnice. Carey a já jsme byli jediní, kdo přežil v místě, kde detonace roztrhla dálnici.

Dva a půl měsíce jsme pak s Careym strávili v nemocnici a já si tam potom pobyla ještě víc než rok. A ještě dva a půl roku poté se o mě doma staraly pečovatelky. Manžel nám věnoval nesmírnou péči a lásku. Před nehodou jsme měli báječný život – jezdili jsme na výlety, lezli jsme po horách, kempovali, ale dovedli jsme se těšit i z všedních dní doma. Ten den však všechno změnil. Najednou byl ze mě mrzák, byla jsem slepá, bez pomoci jsem nemohla dýchat a nedokázala jsem se postarat o Careyho, o další děti ani o manžela.

Teprve po několika letech mi začalo být trochu lépe, třebaže jsem stále musela užívat antibiotika a léky na dýchání. Několikrát se můj stav tak prudce zhoršil, že lékaři povolali do nemocnice celou rodinu, protože to vypadalo, že se blíží moje poslední hodinka. Ale já se z toho vždycky nějakým zázrakem dostala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepičí polévka pro duši: O zkušenosti stáří.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.