Myslet srdcem

Copyright © 2019 by Jitka Juliet Navrátilová
Copyright © Práh, 2019.
All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-841-7

Pro mé tělo za jeho věrnost a mé srdce
za jeho moudrost.

Pro mé milované rodiče, kteří se o mne někdy
strachovali, ale důvěřovali mi.

Na památku třem inspirativním ženám a učitelkám,
které zemřely v době, kdy jsem psala tuto knihu:

Mé nejbližší přítelkyni v České republice Evě Wiesnerové,
jež mě dvacet let doprovázela na mé duchovní cestě
a od počátku podporovala při psaní této knihy (6. 3. 2019).
Mé první šamanské učitelce a přítelkyni Else Malpas,
která mě naučila vstupovat do změněného stavu vědomí
(17. 11. 2018).

Léčitelce a starší kmene Mazatéků Julietě Casimiro,
jež mě doprovázela na mé nejkrásnější ceremonii
s posvátnou medicínou
(23. 7. 2018).

Také bych chtěla poděkovat své redaktorce Kláře Šedé
za pomoc při „překladu“ mé češtiny do správné češtiny.
Nakladateli Martinu Vopěnkovi, že mi důvěřoval, když mi dal šanci
knihu vydat. A svým přátelům Anje Saunders,
Suzanne Edwards, Jiřině Hugo, Lawrenci Lingardovi
a Annett Tate za to, že mě u sebe během toho roku
psaní nechali bydlet, když jsem tolik nepracovala,
a tudíž neměla na londýnský nájem.

Úvod

Ležím na dřevěné podlaze primitivní chatky uprostřed amazonského pralesa. Stmívá se a s ustupujícím horkem se probouzí místní ptačí a hmyzí obyvatelstvo, které se před žárem dne doteď schovávalo. Okolí chatky bují životem, jenž se projevuje v rozmanitosti a síle zvuků a zpěvů. Jen já jsem potichu. Jsem vyčerpaná, nejen protože jsem týden nejedla, ale hlavně z tabákového lektvaru, který mi sem na vypití každý den nosí tabákový šaman. Tiše brečím únavou a vysílením. Modlím se, ať už to přestane, a přitom objímám červený plastový kbelík. Co já jsem s tím kbelíkem už zažila. Mým jediným přáním teď a tady je vyzvracet se do tohoto kbelíku. To je to jediné, co mi může pomoci.

Jak jsem se sem dostala? Co to zase provádím? Ty, kdo mě znají, to už asi nepřekvapí. Jsem tak trochu šílenec. Na své cestě za vyléčením, seberůstem a pochopením světa a smyslu života jsem ochotná podstoupit téměř cokoli. Cokoliv, abych nalezla svůj svatý grál. Toto byl teprve začátek mé cesty. Tabákový šaman byl jedním z prvních, kteří mě provázeli na mé cestě. A červený plastový kbelík jako jeden z prvních zachytával mé bloky a omezení. Naučit se naslouchat, přestat se bránit, nebojovat a začít důvěřovat, to byly jedny z mých největších lekcí.

To, co mě sem ve skutečnosti přivedlo, ale nebylo šílenství. Byla to důvěra. Důvěra v sebe, v hlas svého srdce. Tento hlas mě přesvědčil, že je možné vyléčit se z nevyléčitelné oslabující nemoci. Bez této důvěry bych se nikdy nevydala na svou cestu. Podstoupila bych konvenční léčbu, která by mě na mé cestě ke svatému grálu byla zastavila. Dál bych spala, i když bych vypadala, že bdím. Jenomže být probuzená znamená slyšet. A to ne ušima, ale srdcem.

Srdce je úžasný přijímač, jen ho naladit na tu správnou vlnu. Pak můžeme slyšet, co si povídají kytky a včely, jež na ně usedají. Líbezné melodie vesmíru. Ale i Zemi, která pláče, když do ní lidé vrtají. A to pak člověku dojde, že jsme pouhé střípky jedné velké skládanky. Každý z nás je pouze jedním střípkem. Ale každý střípek je důležitý, protože v sobě pojímá celou skládanku. Jsme postradatelní, ale zároveň nepostradatelní. Jak řekl perský mudrc a básník Rúmi: „Nejsi kapkou v oceánu. Jsi celým oceánem v kapce.“ Proto bychom měli usilovat o to, být krásnými zářivými střípky, v nichž se odráží dokonalost celého univerza. Zářit zvenku však můžeme jen tehdy, když záříme zevnitř. Probuzené, naladěné srdce je ta pochodeň, jež nás může vyvést i z té nejtemnější jeskyně. Ale musíme mu důvěřovat.

Každý člověk může někdy sejít z cesty, zabloudit v temné jeskyni omezení, strachů, nemocí. Zastavit a zaposlouchat se je první krok na cestě ven do světla. Co říká ten hlas uvnitř? Že je těch hlasů víc? Ano, jeden vychází z hlavy. Se svými logickými argumenty je velmi přesvědčivý. Je to hlas ega, jež chce mít vše, tebe, pěkně pod kontrolou. Druhý hlas je možná slabší, ale je tam. Je to hlas intuice, hlas tvého srdce. Ten touží po tom, abys žil/žila ve zdraví, štěstí a v harmonii s ostatními střípky a s celým světem. Nabádá tě vzdát se pomyslné kontroly a vykročit ze své komfortní zóny. I malinkatý krůček správným směrem, směrem dovnitř, k sobě samé/samému, je důležitým druhým krokem. Americký aktivista Martin Luther King to shrnul slovy: „Vykročte ve víře. Nemusíte vidět celé schodiště, jen udělejte první krok.“

Já jsem o schodišti neměla ani ponětí, když jsem se vydala na cestu. Ale ve víře jsem vykročila. Už roky předtím jsem byla nemocná. Ale diagnóza zákeřné autoimunitní nemoci a pocit, že se nacházím v tom nejtemnějším zákoutí, bylo něco, co se nedalo ignorovat. Varovali mě, že odmítnutím nabídnuté léčby si pohrávám se životem. Srdce mi ale říkalo, že si budu pohrávat se životem, když na léčebné metody lékařů přistoupím. O autoimunitních nemocech jsem v té době nic moc nevěděla. Jen to, co mi bylo sděleno. A to, že mé tělo sabotuje samo sebe, protože je zmatené. Může však něco tak dokonalého, jako je lidské tělo, být tak mimo svou dokonalost, že je potřeba ho ještě více utlumit? Komu věřit? Na co vsadit? Všechno, co jsem měla, tedy samu sebe (nebo spíš to, co ze mě zbylo), jsem se v ruletě života rozhodla vložit na políčko důvěry ve svůj vnitřní intuitivní hlas. Všechno nebo nic. Tento hlas ze srdce mě nabádal opustit starý život, vztah a domov. Jasné instrukce, žádné kompromisy. Slabá a nemocná jsem se vydala do Latinské Ameriky zkusit se vyléčit tamní přírodní psychedelickou medicínou. Nakonec jsem tam strávila dvě celé zimy.

Nebyla to ale jen ona prastará medicína, která mě léčila. Byl to můj přístup k nemoci. Přestala jsem s ní bojovat a považovat ji za nepřítele. Naučila jsem se jí naslouchat a komunikovat s ní jako s přítelkyní a učitelkou. Pochopila jsem, že vše na tomto světě je o komunikaci. Komunikace je spojení. Spojení je láska. Naučila jsem se svou nemoc milovat. A to do takové míry, že jsem byla vděčná, že mi vstoupila do života. A pak jsem zjistila, že láska k nemoci byla vlastně láska k mému tělu, které se ke mně skrze ni snažilo promlouvat. A vděčnost za její přítomnost byla vlastně vděčností za cestu, kterou jsem díky ní podstoupila a jež mi přinášela víc než jen fyzické uzdravení.

Ne těchto stránkách vám předkládám své zážitky, pozorování, názory a zkušenosti ze dvou cest. Té vnější po latinskoamerickém kontinentu s humornými dobrodružstvími holky, která cestuje sama ve stylu „odvážnému štěstí přeje“. A té vnitřní do skrytého světa podvědomí, jež mi umožnila pochopit mou nemoc, poznat mou intuici a naučit se myslet srdcem. Dělím se s vámi o vnitřní vize, prožité v rozšířeném stavu vědomí. Ale ne o všechny. Některé si nechávám pro sebe. Důvody jsou různé. Každý by si měl zachovat nějaké to tajemství. Přesto tu hovořím o věcech, o kterých jsem veřejně nikdy nemluvila. Tím vás chci vybídnout k tomu samému, protože už vím, že otevřená komunikace je sama o sobě lékem.

Některé události z mých cest se nejspíš mohou stavět do rozporu s racionálním myšlením a chápáním. Předkládám zde svou pravdu, kterou nechci nikomu vnucovat. Knihou bych vás ráda pouze inspirovala a pobavila. Mým cílem není nikoho navádět, aby jen tak přestal brát léky bez konzultace s lékařem nebo podnikal podobné šílenosti, jaké jsem podnikla já. Nemoc a svá omezení lze totiž překonat i jinak než se téměř nechat zabít vlastními experimenty. Jemněji a přesto účinně. Je sice pravda, že „co tě nezabije, to tě posílí“, ale zacházení až do takových extrémů není vždy nutné. Na cestu sebeléčby a za svým svatým grálem je možné se vydat i z pohodlí domova. Protože jak jsem pochopila, ta jediná správná cesta nevede ven, ale dovnitř! Jenže já jsem od přírody dobrodruh a svou troufalostí jsem osud pokoušela ráda. Proto se můj příběh odehrává takto…

(Některá jména jsou pro zachování soukromí smyšlená, avšak většina zúčastněných souhlasila s ponecháním pravých jmen.)

I. DÍL

„Musíme opustit život, který jsme plánovali, abychom mohli žít život, který na nás čeká.“ Americký religionista
a filozof Joseph Campbell

1 • Konec konce starého života

Jsem Češka, která se v devatenácti letech hned na počátku 21. století vydala s dvěma kufry do světa. Po dvou letech v Berlíně jsem natrvalo zaparkovala v Londýně, jenž je mi dodneška domovem, kanceláří, školou i zábavním centrem. Tady jsem si vybudovala život přesně podle konvencí a tady jsem ho také po deseti letech skončila, když se mi začal rozpadat jako domeček z karet. Začal končit okolo zimního slunovratu 2012 a dočista skončil o rok později mým odletem do Peru. Jen tak se sebrat a vydat na cestu do pro mě neznámých končin jihoamerického kontinentu nebylo jen tak. Nešlo totiž jen o nějaký poznávací zájezd, kde se člověk nabaží exotiky, zažije dobrodružství, udělá si ceremonii s místním šamanem a po návratu zajede do starých kolejí. Mně šlo docela o život. V tom smyslu, že jestli budu nadále ignorovat varování, plamínek mého života bude slábnout, až z něho nezbyde vůbec nic. Jen prázdné tělo, které se bude bezmocně plahočit světem jako prášky předávkovaný pacient psychiatrické léčebny po elektrošoku, zamotaný do svěrací kazajky konzumního života.

Můj život byl velmi stresující. Asi jako život každého, kdo žije ve velkoměstě a pořád se za něčím honí. Na jaře 2013 jsem dokončila náročné studium anglické historie u cechu průvodců s modrým odznakem. To mě připravilo na práci profesionální londýnské průvodkyně. Začátek nové kariéry byl plný zkoušek a výzev, vyžadujících sebevědomí a hodně energie. Náročný také v tom, že jsem byla chronicky nemocná a slabá. Cítila jsem, že mám přes hlavu hozenou deku, která mi brání vidět, myslet a pohybovat se s lehkostí.

Na první pohled jsem měla všechno. Dlouholetého milujícího partnera, začínající úspěšnou kariéru, spoustu přátel, krásné mladé tělo a zářivou budoucnost. Partnerský vztah mě však omezoval, nová práce mě hned od počátku vysilovala, přátelé mi nerozuměli, mé krásné mladé tělo bylo nemocné a já svou budoucnost za těchto podmínek viděla jako život bez využitého potenciálu. Byla jsem tak nemocná a vyčerpaná, že pro mě i dýchání bylo velká dřina. S obrovským úsilím jsem navenek působila docela normálně, ale uvnitř jsem trpěla a umírala. Konečná diagnóza autoimunitního onemocnění lupus byla potvrzením, že jsem, jak by se řeklo u nás na Hané, „v řiti“. Byl to také poslední varovný výkřik mého oslabeného těla. Bylo mi třicet jedna let.

LUPUS, VLČÍ PODVODNÍK

Pojem autoimunitní onemocnění v sobě pojímá přes sto nemocí, jež se pro člověka moderní doby staly hrozbou epidemické úrovně. Četla jsem v jedné statistice, že skoro deset procent obyvatel Evropy trpí minimálně jednou autoimunitní chorobou, přičemž toto číslo každoročně rapidně roste. Nemoci jako roztroušená skleróza, revmatoidní artritida, cukrovka, Alzheimerova choroba, autoimunitní porucha štítné žlázy, zánětlivé onemocnění střev nebo systémový lupus jsou asi ty nejznámější a vsadím se, že ve svém blízkém okolí máte alespoň jednu osobu, kterou taková nemoc sužuje. Fakt, že většinu postižených tvoří ženy, nabádá k vážnému zamyšlení. Tato onemocnění nejsou charakteristická pouhou neschopností imunitního systému fungovat správně, ale dokonce to vypadá, že imunitní systém napadá vlastní buňky, což vede k jeho vlastní destrukci. Podle současného vědeckého poznání jsou autoimunitní nemoci nevyléčitelné, proto jsou označovány jako chronické neboli trvalé. Moderní medicína si s nimi neví rady, protože nezná jejich příčiny. A proto se tento typ onemocnění rozlézá po světě podobně jako morová epidemie ve středověku. Nejsou sice nakažlivá a tak smrtící jako mor, dokonale ale zabíjejí kvalitu života a lidský potenciál.

Já jsem na svém kontě měla diagnózy rovnou dvě, revmatoidní artritidu a systémový lupus. Lupus v latině znamená vlk a odborníci mu říkají „velký podvodník”, protože se svými příznaky podobá jiným nemocem, a tudíž je vskutku nesnadno rozpoznatelný. Na revmatologii, kam jsem pravidelně docházela s Raynaudovým syndromem, projevujícím se promodralými prsty, si mě už roky hlídali. Často jsem měla ruce tak napuchlé, že bylo bolestivé v nich něco udržet. Zdálo se, že mám „pouze“ revmatoidní artritidu, ale nakonec vylezlo z nory i vlčí monstrum, když jsem si procházela stresem během studia a pak i ve vztahu. Otisky zubů bestie se pak začaly ukazovat i v krevních testech jako protilátky proti dvouvláknovému DNA a antinukleární protilátky namířené proti mým zdravým buňkám jako hlaveň pistole. Byla to taková pomalá nevědomá sebevražda. Lupus je nepředvídatelný jako anglické počasí. Ačkoliv podle názorů moderní medicíny nejde vyléčit, lze ho zpomalit a utlumit. Kdykoliv ale může vzplanout a potom i zabít.

K zánětům kloubů, přecitlivělé pokožce, anémii, častým horečkám a stavům úzkosti se pak připojil pro mě coby aktivního člověka ten nejhorší symptom. Chronická únava. Vyčerpání mě neopouštělo ani po dvanáctihodinovém spánku a drželo se mě jako blechy na špinavém psovi. Z únavy mi bylo špatně i fyzicky a točila se mi hlava. A byla mi zima, hrozná zima. V nemocnici mi doporučili steroidy, léky potlačující imunitu a nošení rukavic i v létě.

Potlačit můj už tak slabý imunitní systém? Něco hluboko ve mně se tomuto návrhu vzpouzelo. Vyvrcholilo to v pocit, který nešel ignorovat. A tak jsem na tyto léčebné metody nepřistoupila. Copak mohu následovat rady těch, kteří nemoci sami nerozumí? Byl čas vzít zodpovědnost do vlastních rukou a zaposlouchat se do hlasu svého srdce a jeho moudrosti. Navzdory názorům specialistů mi říkal, že uzdravení z nevyléčitelného je možné, ale pouze za předpokladu, že začnu naslouchat svému tělu. Jak bych ale mohla slyšet jeho hlásek, když je omámené syntetickými tlumícími látkami?

Lékaři dají nálepku „nevyléčitelné“ všemu, čemu nerozumějí. To je však pouze jejich názor. Ač vzdělaný, na autoritě moderní medicíny postavený názor, je pouze jedním z mnoha. S akutními zdravotními problémy a spravováním částí těla dokáží lékaři neuvěřitelné divy. Ale na chronické nemoci se musí jinak. A tak jsem si začala klást otázky: „Jsou všechny nemoci psychosomatického původu? Jsou projevem našeho emočního a psychického stavu? Vytváříme je my sami? Je to moje vina, že jsme nemocná? Co mi chce má nemoc říci?“

Vinit se z nemoci by nevedlo nikam. Ale snažit se pochopit její hlubší podstatu byla cesta, pro kterou jsem se rozhodla. Něco mi říkalo, že chyba není v hardwaru – mém těle – ale v jednom (či více) ze softwarů – destruktivních programů, které narušují chod mého lidského počítače. A naše softwarové programy jsou psychologického, emočního a duchovního rázu. Pro autoimunitní onemocnění (nebo jakékoliv chronické) se proto zdá být vhodnější alternativní léčba, která se zabývá jak fyzickými, tak psychologickými a duchovními aspekty choroby. Ale je také komplikovanější. A tady žádné zkratky neexistují.

Moderní člověk si zvykl na to, že se dá všechno urychlit, na prášek, který si vezme a hned se mu udělá líp. Taková zkratka je však pouze povrchová. Problém sice na chvíli zakryje, ale příčinu nevyřeší. Alternativní léčba může trvat mnohem déle, ale také nemusí. Záleží pouze na člověku, jak rychle se poučí, změní své návyky, myšlení a sebedestruktivní programy, a hlavně jak rychle se naučí milovat sám sebe a svět okolo. K tomu patří také naučit se naslouchat, důvěřovat, odpouštět, nebojovat se sebou a odevzdat se tomuto procesu léčení.

Postupem času jsem odhalila i fyzické příčiny autoimunitní nemoci, jako je virus Epstein-Barrové (EBV) a otrava rtutí, a začala jsem čistit také své tělo. Má léčba trvala dlouho. Asi proto, že jsem tvrdohlavá a chtěla jsem mít všechno pod kontrolou. Zbytečně jsem svému tělu a jeho moudrosti stála v cestě. Ale jsem také statečná (nebo dostatečně šílená), což mi dalo odvahu se touto cestou vůbec vydat. Navíc jsem měla jednu výhodu. O důvěře v hlas srdce jsem už něco věděla. Generální zkouškou sebedůvěry vyžadující, abych se vzdala kontroly, jsem si prošla o dva roky dříve. Tedy předtím, než jsem oficiálně onemocněla lupusem.

MŮJ KROK K SEBEDŮVĚŘE NA POUTI DO SANTIAGA DE COMPOSTELA

V té době jsem pracovala v realitní kanceláři, a ačkoliv mě kancelářská práce bavila, cítila jsem, že marním svůj život prací, v níž nemůžu plně využít svůj potenciál. A tak jsem se jednou v pátek na cestě z práce zeptala nahlas svého srdce, co mám dělat, abych byla šťastná a naplněná. Mé srdce mi odpovědělo: „Opusť teď hned své zaměstnání a vydej se na pouť do Santiaga de Compostela.“ Tak rychlou odpověď, obzvlášť tak specifického rázu, jsem nečekala. Již v minulosti jsem přemítala nad tím, co dělat dál se svým životem, ale takové odezvy se mi nedostalo. Nejspíš to bylo tím, že jsem se nikdy dřív nezeptala nahlas. Něco na tom je, své vnitřní otázky opravdu vyslovit. Je to takové potvrzení sobě, ale i pomocným silám vesmíru, že to myslím vážně a jsem připravena začít komunikovat. Pak už jen čekat na radu a vedení.

Ale mně se tato rada příliš nelíbila. Namítla jsem, že nejsem křesťanka, a tak nemám co pohledávat na katolické pouti k hrobu svatého Jakuba. Srdce však nediskutuje. Jeho odpovědi jsou krátké a jasné. Žádné kdyby, žádné kompromisy. Zato hlas vycházející z hlavy, jenž se se svými námitkami okamžitě vmísil do konverzace, diskutuje a polemizuje rád. „Vždyť si to nemůžeš finančně dovolit. Co by tomu řekl přítel a co v práci? Nemůžeš se jen tak sbalit a na měsíc odjet.“ Jak mám poznat, kdo má pravdu? Který mám poslechnout? Co mám dělat? To bylo dilema. Napětí mezi hlasy bylo k nevydržení. Spor dvou konkurentů se vyhrotil a bitevním polem bylo mé tělo. Z těch nervů jsem dostala žaludeční křeče a celý víkend mi bylo špatně.

Udělala jsem si šamanský let, něco jako vizualizovanou meditaci do svého nitra, ve kterém jsem se setkala se svým duchovním pomocníkem a požádala ho o radu. Postěžovala jsem si, že si to srdce představuje jak Hurvínek válku, takhle si odejít, když nemám peníze. Ale hlava je zas až moc úzkostlivá a nemá smysl pro dobrodružství. A můj pomocník odvětil: „Peníze? Potřebuješ peníze? Tak tady máš.“ A vytáhl srolovanou ruličku bankovek a podal mi ji. „A teď už srdci konečně důvěřuj!“ Dala jsem si ruličku do kapsy, vystoupila z meditace a učinila rozhodnutí.

Do týdne jsem seděla v letadle směřujícím do jižní Francie. Přítel byl nejprve v šoku. Vyhrožoval mi, že se se mnou rozejde, protože jsem až moc spontánní, nelogická a nezodpovědná. Bylo těžké vysvětlovat, že co on vidí jako nezodpovědnost, já považuji za zodpovědnost vůči sobě samé. Posléze mi ale popřál šťastnou cestu a řekl, ať tedy jedu a vrátím se zase „normální“. V práci ze mě také nebyli nadšení a musela jsem je přemlouvat a prosit, aby mě propustili. Neobvyklá situace v době finanční krize, kdy se lidé bojí, že přijdou o zaměstnání. Nakonec se ale uvolili propustit mě do týdne a majitelka realitní kanceláře mi dokonce blahopřála k odvaze následovat své srdce.

Do jižní Francie jsem letěla bez přípravy, bez mapy a bez peněz. Přesto jsem se s chutí, plna důvěry, vydala na cestu, která mi změnila život. V St. Jean Pied de Portu jsem si vyzvedla poutnický pas s prvním razítkem a vydala se pěšky přes Pyreneje do Španělska. Cestu mi ukazovaly žluté šipky, a tak to šlo i bez mapy. Peníze pak také přišly samy. Po týdnu jsem zjistila, že mi z bývalého zaměstnání omylem poslali dvakrát vyšší výplatu. Dodneška nevím, jak se to mohlo stát. Peníze mi akorát vystačily na dokončení cesty.

Pouť to byla náročná. Každý den jsem trpěla bolestmi všeho druhu a pojídala ibuprofeny jako chleba. Každý den ovšem také přinesl kupu inspirace. Pročistila jsem si hlavu a ujasnila si, co chci dělat, až se vrátím. V těchto podmínkách se totiž mé srdce docela rozmluvilo a navrhlo mi jít studovat anglickou historii a stát se průvodkyní. Byl to v podstatě jeden z mých snů, když jsem byla mladší. Po třech týdnech a pěti stech kilometrech jsem pouť v Leonu, tři sta kilometrů od Santiaga, ukončila a vydala se zpátky do Londýna. Měla jsem plány na léto a cítila jsem, že už jsem dostala, pro co jsem přijela. Doma jsem si zažádala o studijní místo na prestižní škole cechu britských průvodců, na kterou jsem se jako zázrakem dostala.

Diagnóza lupusu mě zastihla před koncem studia. Následující rok přišla ta opravdová zkouška sebedůvěry. Ta si řekla o vzdání se všeho, co jsem měla. Začala jsem vztahem.

KONEC VZTAHU S PARTNEREM, ZAČÁTEK VZTAHU SE SEBOU

Ukončení osmiletého vztahu není něco, co se udá přes noc. K tomu se musí dozrát a mně to zrání trvalo skoro rok. Většina lidí mě nechápala. Proč se chci rozejít s mužem, který mě miluje, je na mě hodný, chce se mnou mít děti a zestárnout se mnou. S Danielem jsme byli nejlepší přátelé, a ačkoliv jsme si v některých věcech nerozuměli, vždy jsme se alespoň vyslechli. Oba jsme byli tolerantní a vycházeli si vstříc. Byl to muzikant, a když jsme se potkali, byl aktivní v propagování své hudby, hrál na malých koncertech a skládal písně. Jeho ambice a kreativita mi imponovaly a já ho v tom dále podporovala. Byl často unavený a já jsem mu dodávala energii a sílu, kterých jsem měla na rozdávání. Po několika letech to však přestalo stačit a Daniel začal upadat do propasti svého pomyslného osobního neúspěchu. Ztratil chuť tvořit, protože mu podle jeho slov písně nepřinesly ty vysněné miliony a slávu. Snažila jsem se ho přesvědčit, že nejpodstatnější je vnitřní pocit uspokojení, když tvořivost člověku otevře hloubky jeho podstaty. Vnější úspěch se možná dostaví potom, ale naopak to nefunguje. Daniel to však po pár dalších pokusech vzdal a začal svůj veškerý volný čas trávit sázením na fotbal, dostihy a v kasinu.

Já se mezitím věnovala studiu neo-šamanismu (což je novošamanismus v západním světě, který používá uzpůsobené šamanské techniky z různých domorodých kultur). Podstoupila jsem dvouletý výcvik v šamanském léčení a trávila čas s podobně naladěnými přáteli. Po šesti letech ve mně začalo hlodat, jestli je vážně romantický vztah to, když se partneři doma jen potkají a pak se opět pohrouží do vlastních individuálních aktivit. Pochybovala jsem, ale když mi Daniel oznámil, že má deprese a lékař mu naordinoval antidepresiva, situaci jsem opět přehodnotila. Říkala jsem si, že ho v takovém stavu přeci nemůžu opustit. A tak jsem se obětovala. Zůstala jsem s ním a snažila se ho i nadále podporovat. Další dva ro-
ky jsem ho krmila světlem, láskou, nadějí. A Daniel si bral všechno, co jsem dávala, jako hladový medvěd po zimním spánku.

Nechtěla jsem, aby dopadl jako můj bratr před dvanácti lety. Byl také ztracený, také začal brát antidepresiva, a když se s ním jeho přítelkyně rozešla, spáchal sebevraždu. Ona si to ještě dlouho vyčítala. Nebyla to samozřejmě její vina ani zodpovědnost a já jsem ji nikdy neobviňovala. Vinila jsem společnost, jejíž tlak dokáže ze silného člověka udělat trosku, a antidepresiva, která ho navíc dokonale otupí.

Danielův největší problém byla lenost. Chtěl, aby mu všichni pomohli, ale byl líný pomoci si sám. Za leností se schovává mnoho forem strachu. Možná to byl strach převzít zodpovědnost a asi taky pocit selhání z toho, že se mu nepodařilo prosadit v dravém hudebním průmyslu. Nepoměrem mezi tím, co jsem dávala, a tím, co jsem dostávala, se má studna světla a energie pomalu ale jistě vyprazdňovala. Potom jsem onemocněla i já a už jsem neměla co dávat.

Jednoho nedělního odpoledne se mi náhle před očima zjevila vize, která zpečetila konec našeho vztahu. Jako film jsem před sebou viděla scénku ze svého budoucího života, která se odehraje, když budu pokračovat tímto směrem. V ní jsem pohupovala dítětem přivázaným na svých zádech, a přitom se snažila vysát drobky z pod sedačky, na níž se vyvaloval Daniel. V druhé ruce jsem svírala vařečku, neboť jsem zároveň vařila polévku, kterou jsem občas odběhla promíchat. Cestou do kuchyně jsem si na počítači zopakovala pár historických fakt, jež budu potřebovat na odpolední pracovní túře po Londýně. Tak tohle že mě čeká? Vím, zní to jako běžný denní rozvrh našich maminek. Z práce utíkají domů, do své druhé práce. Tam vaří, uklízí a starají se o děti. Manžel sice také chodí do práce, ale vaření a péče o rodinu je přece práce žen. Tak to teda ne. Zastaralé manželské konvence a genderové stereotypy mi nevoní.

Poslední kapkou byla naše poslední společná dovolená. Spolu s českými přáteli jsme se vydali sjíždět Vltavu a Daniel se tam ukázal v pravém světle, jako lenoch, jenž by za nicnedělání mohl dostat medaili. Většinu času mě nechal pádlovat, zatímco se na loďce vesele válel a opaloval. Ještě se přátelům chlubil, jak má pracovitou ženu. To už bylo příliš. Byla jsem vyčerpaná. Vztahem a oslabující nemocí. Víc a víc jsem si uvědomovala, že ač Daniela miluji, vztah s ním mi nic nedává. Spíše ubírá, když ho nechávám, aby se na mně živil jako komár na své oběti.

Měli jsme spoustu společných plánů, ale měli jsme také své vlastní sny. A kdo říká, že milovat znamená zůstat v zaběhnutých kolejích, kdy oba jen sní, co by mohlo být, ale vlastně dohromady nedocílí ničeho? Milovat znamená také nechat odejít, abychom mohli opět naplno žít. Protože jinak platí slova Johna Lennona, že „život je to, co se děje, když se zabýváme jinými věcmi.“ A já nechci, aby se mi život přihodil nebo stal, já ho chci žít. Tak jsem se ve jménu „milovat a žít“ s Danielem rozešla. Ať si splní své sny a najde se. To samé platilo pro mě.

Když jsem se mu to léto svěřila se svými pochybnostmi o našem vztahu a následně mu oznámila, že to chci ukončit, nevěřil vlastním uším. V jeho světě jsme byli ideální pár a každý nám mohl jen závidět. Mou realitou však byly probrečené večery plné vyčerpání a zklamání z toho, jak se mé představy o naplněném vztahu trhají jako mraky po bouřce. „Prostě se k sobě nehodíme, protože ty jsi zelený a já jsem červená. Nikdo z nás není lepší než ten druhý, jen jsme prostě různé barvy, které nejdou dohromady,“ vysvětlovala jsem mu pořád dokola. Po dlouhých, láskyplných promluvách to pochopil. A možná si poprvé připustil své vlastní skryté pochyby.

A ty dva poslední měsíce, jež po těchto promluvách zbývaly do mého odletu, jsme si užili jako milenci, kteří se právě našli. Začali jsme si jeden druhého vážit, protože už jsme se nepovažovali za samozřejmost. Trávili jsme spolu víc času, neboť jsme věděli, že už ho nemáme příliš. A když čas vypršel, vystěhovala jsem se z našeho bytu, uskladnila dvě stě padesát kilogramů svých věcí u kamarádky na půdě a rozjela se s desetinou toho na zádech na letiště s letenkou do Peru. Daniel mě tehdy vyprovázel a plakali jsme oba. Však jsme se měli rádi a neloučili jsme se pouze jako milenci, ale jako nejlepší přátelé. On doufal, že se k sobě zase vrátíme. Já věděla, že tohle je definitivní konec. „Nevstoupíš dvakrát do téže řeky,“ řekl řecký filozof Hérakleitos z Efesu. Nechtěla bych zpátky do nevyváženého vztahu, kde jeden jen dává a druhý jen bere. Ono by to ani nešlo, vstoupit do téže řeky. Stejně jako se řeka mění proudem plynoucí vody, člověk se neustále vyvíjí, a proto nikdy nemůže být tím, kým býval dřív. Tak to pan Hérakleitos asi myslel.

Vím, že jsem snílek a možná až moc idealistická. Ale věřila jsem, že tam někde na mě čeká někdo, kdo bude dávat stejně jako já a kdo mé sny a názory nebude pouze tolerovat, ale i respektovat. Nespěchala jsem, chtěla jsem si užít samotu, která mi dá prostor vidět, co jsem v životě nepochopila a proč jsem se vychýlila z harmonie a tím přišla o zdraví. Vždy jsem bojovala proti omezení a průměrnosti. Každý si zasloužíme víc, než si dovolujeme připustit. Všechny překážky se dají překonat, ale největší z nich jsou ty, které si nastavíme sami. A tak musím začít u sebe. Proč žiji v omezení? A proč vlastně musím bojovat?

2 • Bienvenido v Cuscu, začátek léčení po jihoamericku

Do Cusca v Peru jsem přiletěla z Londýna s mezipřistáním v hlavním městě Limě. Cusco je kouzelné město v srdci hor a první, co člověka cvrnkne do nosu, nebo spíše do hlavy, je tlak z vysoké nadmořské výšky. Leží 3400 metrů nad mořem a člověk potřebuje minimálně jeden celý den na aklimatizaci. Ta je docela individuální a závislá na tom, jak rychle si tělo dokáže vytvořit červené krvinky. I zdatný sportovec si ji může docela protrpět. Mé nemocí oslabené tělo to mělo o to náročnější. Těžko se mi dýchalo, chronická únava byla únavnější a trápily mě silné bolesti hlavy. Naštěstí mě zachránily lístky koky, o nichž mi řekli v hostelu.

Koka je neodmyslitelnou součástí kultury jihoamerických horských indiánů, stejně jako tabák v Amazonii. Žvýkání koky eliminuje projevy horské nemoci a další zdravotní potíže. U nás je nechvalně známá jako droga, protože se z ní vyrábí kokain. Pro místní je to však rostlina s léčivými účinky, užívaná v čajích nebo prostým žvýkáním dennodenně, bez níž by se neobešli. Koka a kokain jsou dvě rozdílné věci. Na výrobu jednoho gramu kokainu o velikosti většího hrášku je zapotřebí tří kil listů koky. Pár lístků v čaji nebo ústech opravdu nic nechvalného nezpůsobí, ba naopak pomůže.

Cusco bylo centrem civilizace mocných Inků v době, kdy u nás vládl Přemysl Otakar I. až po vládu Rudolfa II., což není zas tak dávno. Civilizace čítající tolik lidí jako dnešní Česká republika, nicméně rozprostírající se přes polovinu jihoamerického kontinentu, velikého jako pětadvacet Českých republik. Dá práci si to jenom představit. Inky bychom mohli přirovnat k evropským Římanům, kteří se také z původně malého městského státu rozrostli přes půl kontinentu. V době, kdy incký panovník Pachacuti proměňoval své malinkaté městské království v expandující říši, se u nás Jiří z Poděbrad snažil diplomatickou cestou o středověký ekvivalent Evropské Unie. Inkové ve své expanzi a podrobování si sousedních oblastí používali nejen diplomacii, ale i násilnější formu. Sofistikovaná infrastruktura držela pak celou říši pohromadě. Cusco bylo mozkem tohoto království, i když se mu vlastně říkalo pupek světa. Pak ale přišli španělští dobyvatelé a tuto nedobytnou říši dobyli. Z desetimiliónové civilizace částečně lstí, střelným prachem a zavléknutím zkázonosných nemocí po sto letech zbylo jen šest set tisíc lidí. Jednoho jejich potomka z kmene Q’ero jsem měla později možnost poznat u známé na obřadech San Pedra.

A pak jsou tu ještě starší civilizace. O těch se vlastně nic moc neví, ale zbylo po nich něco, co se nedá přehlédnout. Zdi z obrovských několikatunových balvanů poskládaných do sebe s naprostou precizností jako lego, bez mezer a bez cementu. Ortodoxní archeologové sice pořád tvrdí, že jsou to středověké stavby Inků, ale někteří se začínají otevírat i jiným teoriím a stáří odhadují na několik tisíc let. Ať už to bylo jakkoliv, byli to skvělí inženýři. Když Cusco v padesátých letech minulého století zasáhlo zemětřesení, třetina města podlehla otřesům a budovy postavené španělskými staviteli před stovkami let, stejně jako moderní architektonické stavby popadaly jako domečky z karet. Mohutné starobylé zdi však zůstaly nedotčeny a nadále mlčky stojí tam, kde je neznámí stavitelé postavili, a svou přítomností v nás budí úžas dodnes.

Cusco si zachovalo svou koloniální podobu a je to právě kontrast mezi novým a starým světem, který dodává městu šarm. Ovšem nepřehlédnutelný je i kontrast mezi člověkem a přírodou. Údolí podmaněné člověkem, s jeho stavbami, auty a ruchem civilizace a okolní nekonečné hory, tiché, divoké a téměř liduprázdné. Můj první pohled na Jižní Ameriku spočinul na těchto horách. Byla to láska na první pohled. Jsou to Andy, ve kterých jsem nechala část svého srdce. Anebo jsem ho tam našla? Vyvstal ve mně pocit, že jsem zase doma. Většina mých cest Latinskou Amerikou vedla Kordillerami, jichž jsou Andy součástí. Tyto rozmanité velehory jsem poznala od Chile až po Mexiko, ale je to jejich peruánská část, kam se vracím úplně nejraději.

SVATÝ PETR V ANDSKÉM PROVEDENÍ

Je to jako ve snu, který je ale živější než sama realita. Sedím na zahradě přítelkyně svých přátel v horách nad Cuscem a plnými doušky nasávám sluneční paprsky, které se mi vpíjí do kůže. Její zahrada je mikrokosmos ráje na zemi. Shluky posvátných kaktusů obklopují květiny všech barev a ty zase obletují pestrobarevní kolibříci. Před pár hodinami jsem vypila svou první medicínu San Pedra a cítím, jak se mi rozlévá po těle. Následkem toho mám pocit, že se na mě všechny kaktusy v zahradě usmívají. Přistupuji k tomu nejusměvavějšímu a promlouváme k sobě. Jeho krása mě naplňuje a já mám pocit, že se dívám do zrcadla a vidím v něm svou vlastní krásu. Zahrada je plná života, krása je všude, krása je po celém světě. Jen otevřít oči. Kolibříci poletují zvědavě kolem a švitoří mezi sebou „To je ta nová. Vítáme tě.“ Takhle jsem ve svém deníčku zaznamenala svůj první kontakt s posvátnou medicínou Jižní Ameriky, andským kaktusem San Pedro.

Osobně bych nikdy medicínu nenazvala drogou. Samotné slovo droga je neutrální a pochází z holandského droog, což znamená suchý. Označuje usušené byliny, které se používají v lékařství, a postupem času se začalo používat i pro psychoaktivní látky, jež San Pedro či ayahuasca (o ní později) obsahují. Pro mě má ale pojem droga negativní zabarvení a nijak neevokuje důstojnost, jež k zázračné medicíně patří. Zmíněným psychoaktivním látkám se také říká halucinogenní, ale ani to mi nepřijde zrovna výstižné. Tyto látky totiž nevyvolávají halucinace, ale vize. V halucinacích člověk vidí věci, které neexistují, ale on je o jejich existenci přesvědčen. Vize, často skutečnější než realita sama, jsou obrazy přenesené do našeho vědomí z podvědomí či kolektivního nevědomí. Odkrývají nám věci, které byly schované, nebo jsme je v běžném stavu vědomí prostě neviděli. Ale během ceremonie, kdy je náš stav vědomí změněný, vyplývají na povrch. Bližší je mi tedy výraz psychedelický, jejž poprvé roku 1956 použil anglický psychiatr Humphry Osmond. Pochází z řečtiny a je spojením dvou slov, psýché (duše, mysl) a delos (projevit se).

Měla jsem v plánu v Jižní Americe „pracovat“ i s jinými rostlinami, ale v Cuscu zrovna byla jedna z mých nejlepších kamarádek se svým přítelem, a tak jsem využila příležitosti. Doprovázela ho tu na jím organizované léčebné šamanské akci a já zase doprovázela ji. Se Suzanne jsem před sedmi lety absolvovala v Anglii neo-šamanský výcvik, který nám oběma otevřel dveře do transpersonálních sfér a nesčetných možností seberůstu a vývoje. Díky ní jsem se vydala směrem rostlinné medicíny a jihoamerického šamanismu. Její přítel o rozmanité rostlinné medicíně napsal v Anglii několik knih a já si nemohla přát vhodnějšího průvodce na začátek své cesty.

Má první zkušenost nebyla tak silná jako ty následující na jiných místech, ale pro začátek to nejspíš bylo to nejlepší. Čím déle člověk s tímto typem medicíny pracuje, tím více mu odhaluje jeho hloubky a vrstvy vědomí, které jsou za normálních okolností docela neviditelné a nepochopitelné. Tehdy při svých prvních ceremoniích se San Pedrem bych nevěřila, že to bude právě tato rostlina, která se postupem času stane mou nejlepší průvodkyní v procesu odhalování toho, kdo jsem. Tento nevinně vyhlížející kaktus, jehož krásné květy rozkvétají v noci, je vedle Machu Picchu dalším častým důvodem k návštěvě peruánských hor. Duchovní dědictví, které se v této zemi dodnes uchovalo, nás může uvádět v úžas, až závist, protože my jsme znalost svých místních psychoaktivních rostlin i spojení s nimi ztratili.

Kaktus San Pedro neboli Svatý Petr získal svůj křesťanský název za dob španělské kolonizace. První conquistadoři a španělští misionáři ho ale přirovnávali k nástroji ďábla, neboť představoval konkurenci katolické moci. Šamani a účastníci obřadů San Pedra byli krutě trestáni inkvizitory, a tak se práce s touto rostlinou po mnoha staletí praktikovala tajně, v ilegalitě. Jeho původní jméno je ovšem huachuma (čte se uačuma), což v kečuánštině, jazyku původního obyvatelstva, znamená něco jako „závrativý“. Točení hlavy je jeden z doprovodných efektů požití této rostliny, ale já mám pocit, že je to i obrazné označení. Z toho, co se člověku poodkryje, se totiž až zatočí hlava.

Šamani pracující s touto medicínou se nazývají huachumeros nebo huachumeras, pokud jsou to ženy. Slovo šaman je v podstatě přejaté z jednoho sibiřského jazyka a dá se přeložit jako „ten, kdo ví“ (ša – vědět). A co ví? Šamani vědí, co je za závojem našeho běžného světa, běžného stavu vědomí. Dobrovolně vstupují do změněného stavu vědomí, což jim umožňuje pohybovat se v různých realitách a světech. Tomu se říká šamanská cesta či let, při nichž díky spolupráci se svými důvěrnými duchovními pomocníky získávají informace a zprostředkovávají léčení sobě i ostatním.

V Andách jsou důvěrnými pomocníky právě kaktus San Pedro, ale i jiné rostliny, zvířata, ochranní duchové a předkové. Nicméně protože používání podobných léčebných technik a kosmologie bylo a je součástí všech původních a domorodých kultur po celém světě, označení šaman se rozšířilo a v moderní době se začalo používat univerzálně. Šaman je tedy prostředník, pojítko mezi světy a realitami. Na ceremonie s rostlinnou medicínou dozírá a občas pomáhá, když někdo potřebuje podpořit nebo posunout dál. Kdo tu ale léčí, je kaktus. Nebo spíše kaktus je naším učitelem a radí nám, jak se stát vlastními léčiteli. V tom tkví účel práce s psychedelickými rostlinami. Nastartovat v nemocném proces sebeléčby, kdy je hlavním aktérem vyléčení on sám.

Tato medicína se většinou pije přes den, i když v Ekvádoru jsem ji užívala i přes noc. Efekty denní ceremonie člověk však cítí i v noci, protože působí i více než deset hodin. A co že to na člověka působí? Meskalin, jeho psychoaktivní látka, která je spolu s dalšími alkaloidy patrná v laboratorních výzkumech. Co ale není vědecky detekovatelné a pod mikroskopem se nenajde, je jeden z nejdůležitějších léčebných komponentů, duch rostliny. Rostlina je živá a její duch hovoří k lidskému duchu jako učitel k žáku.

Pro mě tento koncept nebyl novinkou. Na svět se od svého neo-šamanského tréninku dívám jinak. Vím, že vše je živé a má své vlastní vědomí, které je zároveň součástí toho kolektivního, na něž jsme napojeni všichni. Platí to i pro nehmatatelné entity, jako jsou duchové zvířat (v šamanismu se jim říká silová zvířata), andělé, předkové, Bůh či mimozemské bytosti. I s nimi lze ve změněném stavu vědomí navázat kontakt. Přemítání nad tím, zda jsou duchové medicíny a dalších entit inteligencí nezávislou na té naší nebo spíš projekcí naší mysli, nechám na vědcích a filozofech. Já je považuji za pomocníky, kteří tu jsou od toho, aby nám pomáhali a učili nás.

Huachuma také otevírá světy, které jsou pětismyslovému vnímání nepřístupné. Ať už jsou to jiné mimozemské světy se svými obyvateli, nebo dimenze na zemi, které připomínají realitu, až na to, že rostliny a zvířata mluví a člověk sám může měnit podoby a stát se třeba orlem vznášejícím se nad krajinou. Zajímavé je, že ačkoliv mě huachuma vytáhne až ke hvězdám, neztrácím půdu pod nohama. Cítím se uzemněná, má mysl je zbystřená, oči vidí jasněji a jsem ukotvená ve svém srdci. Je to vlastně srdce, které cítím při práci s touto medicínou nejvíce.

Říká se, že huachuma je medicína srdce. Po svých zkušenostech ale považuji za lék lásky, který čistí srdce, i ostatní přírodní medicíny jako je kakao, tabák či magické houby. Bez pročištěného srdce vyzařujícího bezpodmínečnou lásku není smysluplné na tomto světě být. A proto jsou nám tyto silné rostliny k dispozici, aby nám k tomu mohly dopomoci. Čím více jsem pracovala s psychedelickou a další rostlinnou medicínou, tím větší jsem měla přístup ke svému srdci, intuici, typům vědomí a jiným dimenzím. Díky tomu jsem si také začala více uvědomovat důležitost propojení toho všeho. V něm tkví harmonie a rovnováha. Být ve spojení se všemi aspekty sebe sama a s celkem jako takovým.

Když ke mně huachuma promlouvá, slyším ženský hlas. Mluví na mě jako trpělivá učitelka. Buď telepaticky ve slovech, skrze obrazce, anebo mi přímo ukáže sled událostí bez filtru. Ženský hlas je v tomto případě zajímavý, protože se této kaktusové medicíně říká dědeček. Medicína prý disponuje mužskou energií nebe, což se staví do kontrastu s ayahuascou, medicínou z Amazonie. Té se zase říká matka, protože v sobě nese ženské energie Matky Země. Já bych jim ale nálepky nedávala. Každá ceremonie je jedinečná a nejdůležitější je být otevřená.

Mně osobně huachuma sedí víc, protože mi ve srovnání se zemitou, hutnou ayahuascou připadá lehčí a vzdušnější. Není náhoda, že huachuma roste ve vysokých nadmořských výškách, zatímco ayahuasca hluboko v džungli. Také není pravidlem, že by se během huachumy nezvracelo a při ceremonii ayahuascy naopak skoro pořád. Často to tak sice je, ale i to je individuální a záleží na mentálním rozpoložení, nemoci a zkušenostech s medicínou. Já při huachumě nezvracím a nebývá mi už ani špatně, ale například kamarádka Suzanne ano. Na druhou stranu ona nezvrací při ayahuasce, zatímco já se hlavně ze začátku „uzvracela“ skoro do bezvědomí. Je nutné podotknout, že zvracení je forma očisty a je proto vítaným projevem medicíny.

Pomyslná brána do nebes, již Svatý Petr (ale i ostatní psychedelické medicíny) otevírá, není ale jen přístup do srdce, ale do našeho mozku, do osobního vědomí, podvědomí, ale i kolektivního vědomí a nevědomí.

O INTUICI, MOZKU, VĚDOMÍ A JEHO PŘEDPONÁCH POD-, NE- A NAD-

Pro začátek trochu objasnění, tak jak to chápu já, laik. Vědomí nebydlí jen v mozku. Existuje všude. Ani ego, jehož hlas někdy konkuruje hlasu intuice, nemá v mozku nutně adresu. I když by se mohlo zdát, že to tak je, neboť proces přemýšlení, nástroj ega, cítíme uvnitř hlavy. Říká se, že sídlem ega je nervový uzel plexus solaris v břiše neboli třetí čakra. V těch místech ale někteří cítí intuici. Nechci nikoho mást, a protože všichni chápou, o čem mluvím pod pojmem „hlas z hlavy“, používám v knize toto označení. Mozek totiž, stejně jako srdce, vnímám jako zesilovač. Zjednodušeně řečeno to chápu tak, že ego se projevuje skrze mozek a duše skrze srdce. Ale rozhodně je to mnohem složitější. Protože intuice vychází také z mozku, z podvědomí. Jogíni ji nazývají třetím okem v šesté čakře a Angličané ji cítí v břiše, a proto jí říkají gut feeling neboli střevní pocit. Já osobně ji nejvíce vnímám v srdci. Ale někdy také v břiše. Ten pocit v břichu považuji za jednu z forem intuice. Za formu spontánního varování, takový instinkt. Intuice ale není jen o varování, ale o dalekosáhlé moudrosti. Všechny její formy však vnímám jako ten samý hlas. Hlas duše, mého vyššího já, který ke mně promlouvá skrze mé tělo. Proto je tak důležité naslouchat svým fyzickým pocitům a důvěřovat jim. Srdce pro mě představuje stejně vyspělý přístroj, jakým je mozek v hlavě. Již na začátku mé cesty mi bylo řečeno, že jestli chci být zdravá a šťastná, musím se naučit myslet srdcem. Protože srdce není pouhým zesilovačem, je to další mozek, který umí myslet nezávisle na tom v hlavě (i to už je vědecky podložené). Proto jsou jeho rady tak přímé, prosté intelektuálních úvah hlavy.

Co tedy sídlí v lebce? Mozek v hlavě je počítač, který zpracovává informace přicházející z našich smyslů, z vnějšího světa i toho vnitřního. Levá hemisféra je ta racionální, vědomá, která analyzuje a hodnotí. Ústředí ega, které se snaží mít vše pod kontrolou, protože je omezené lineárním časem a nechápe, že kontrola je v tomto multidimenzionálním světě bez hranic nemožná a iluzorní. Na druhou stranu pro pravou hemisféru čas ani prostor neexistují. Je to svět kreativity, inspirace, intuice a toho, co není vidět pouhým okem. Sféra spojená s podvědomím, nevědomím, nadvědomím a kolektivními typy vědomí. V mezimozku jsou dále endokrinní žlázy jako hypotalamus (podhrbolí), hypofýza (podvěsek mozkový) a epifýza (šišinka), o jejichž existenci se vědělo již před tisíci lety, ale my si je a jejich funkci začínáme uvědomovat až v posledních desetiletích. Francouzský filozof Descartes v 17. století ve svém pátrání po původu myšlenek nazval šišinku, která vypadá jako malá borová šiška, sídlem duše. Ale již staří Egypťané si byli vědomi důležitosti této žlázy, a jistě není náhoda, že jejich známý symbol oka boha Hora se podobá anatomickému vyobrazení šišinky mozkové. Jogíni zase nazývají laloky podvěsku mozkového o velikosti hrášku třetím okem, centrem intuice. Před podvěskem sedí hypotalamus, veliký jako mandle, který pracuje jako koordinátor a regulátor mezi oběma žlázami, funkcemi orgánů v těle, ale také mezi našimi emocemi.

Jsou tedy tyto žlázy tou bránou do všech typů vědomí a dimenzí, kterou Svatý Petr, huachuma, otevírá? Nejsem neurovědec, pouze spekuluji (i když oni taky). Co je ale jasné, je, že pro smysluplný, naplněný život se srdce neobejde bez mozku a mozek bez srdce. Když je mysl a tím pádem i počítač v hlavě v klidu, je přístup k bráně a pak i k intuici jednodušší. A pokud je srdce probuzené, je moudrý hlas duše slyšet o to zřetelněji.

Vědomí pak chápu, když použiji počítačovou terminologii, jako něco na způsob cloudu, který je jako nefyzický objekt všude. Uschovává naše data a zároveň je sítí navzájem propojených serverů z multidimenzionálního prostoru (kolektivního vědomí, vědomí Země, vesmíru atd). Normální stav vědomí je to, čemu věnujeme pozornost skrze vnímání, cítění a myšlení. Nevědomí a podvědomí jsou si hodně podobné. Jsou tam uschovány informace, kterých si nejsme vědomi. Do nevědomí jdou ty milióny informací, kterým jsme možná ani nikdy nevěnovali pozornost. Mozek vnímá všechno, ale než nám podsune jen ty důležité informace, musí vše přefiltrovat a sestříhat jako film. Co uzná za nedůležité, jde do nevědomí (popřípadě předvědomí). V nevědomí sídlí instinktivní procesy jako je dýchání a další činnosti důležité pro chod těla. Třeba když chodíme nebo jíme, tak si nepotřebujeme být vědomi toho, jak tento proces funguje, prostě to děláme automaticky. Součástí nevědomí je podvědomí, ve kterém jsou poschovávané nechtěné a potlačené vzpomínky, pudy a programy. Jako popsaný papír, který sklouzl ze stolu vědomí pod něj, do pod-vědomí. Už si neuvědomujeme, že ten papír existuje a co je na něm. Přesto má moc nás svou existencí nadále ovlivňovat. Písmenka na papíru se přehrávají jako starý film a ten se občas promítne ve snech. I intuice se někdy ozývá skrze sny. Aby ne, když sny jsou podvědomé filmy. Nevědomí a podvědomí nelze ovládat vůlí. Lze se k nim ale dostat a negativní programy odrušit.

A pak je tu nadvědomí, v angličtině supervědomí. To také funguje v rovinách pravé hemisféry, tedy mimo čas a prostor. Ale víc než to. Existuje mimo hranice fyzického těla. To by se mohlo nazvat tím vyšším já, naší duší, která je zároveň součástí kosmického vědomí. Paměť naší duše od prvopočátku stvoření je skrze kolektivní vědomí spojená s pamětí ostatních. Jedná se jakoby o cloud veřejný, na který se může skrze internet napojit kdokoliv, když ví jak. Nejsou v něm tedy jen naše individuální zkušenosti, ale zkušenosti, jež jsme zdědili a které můžeme chápat skrze symboly a archetypy. Tak to definoval pod pojmem kolektivní nevědomí švýcarský psychoterapeut Carl Gustav Jung. Celý tento cloud a jeho formy jsou úrovně vědění a existence.

V konečné fázi je tu ale čisté vědomí. Existence bez formy, splynutí já s božskou inteligencí. Kdy dualita já a ostatní neboli subjekt a objekt přestanou existovat. Kdy já jako kapka splyne s oceánem. Někteří to srovnávají se samádhi, nejvyšším stavem vědomí. Samádhi je ale spíš něco jako brána do čistého vědomí. Protože čisté vědomí není stav. Je to esence, která se nedá rozdělit či analyzovat jako ten cloud. A proto se těžce popisuje. Není to úroveň existence, ale existence samotná. Samádhi jsem si prožila během tabákové diety. Je to mimořádná zkušenost, která změní život tím, že změní chápání a pohled na svět. Když jsem se po této zkušenosti vrátila zpátky do běžné reality, můj život už nikdy nebyl jako dřív. Napojení se na cloud a jeho formy vědomí je po požití psychedelické medicíny ale docela jednoduché a časem jsem si osvojila i techniky, které rostlinnou medicínu nevyžadují. Dostat se bránou je jedna věc. Ale umět se v těchto úrovních vědomí aspoň trochu orientovat je věc druhá.

Za onou bránou se tedy nachází vše, co je, vše, čeho si nejsme vědomi, nebo ani nemáme potuchy, že to existuje. Tady máme teoreticky přístup do všech archívů vzpomínek z tohoto života, i z těch minulých a nejen svých. Pokud jsme připraveni, můžeme z nich vytáhnout, cokoli chceme, a podívat se na to jako na film. Bez filtrování a střihu, za normálního stavu vědomí zařizovaných mozkem. Jak už jsem psala, ono je filtrování pro běžné žití samozřejmě potřeba. Aby člověk mohl normálně žít, musí dostávat do vědomí jen ty informace, které jsou nutné pro přežití. Vidět, slyšet nebo cítit to, co se děje na druhé straně vesmíru nebo v hlavě druhé člověka, není pro náš dennodenní chod podstatné a ani příjemné. Z toho množství informací a vjemů by nás pak mohlo přejet auto, když přecházíme přes cestu. Sama mohu potvrdit, že když jsem takovou zkušenost prožila dva roky po své cestě, samovolně bez požití psychotropních látek, málem jsem se zbláznila. Ale mít bránu otevřenou během ceremonie, která má začátek a konec, a v tomto čase zhlédnout filmy ze svého života, v nichž se objektivně a bez filtrování ukáže, co děláme špatně, proč jsme nemocní, nešťastní, chudí a osamělí, je k nezaplacení.

ZAČÁTEK PSYCHEDELICKÉHO ŠKOLNÍHO ROKU

Huachumu jsem tady v Cuscu pila třikrát společně s přáteli u známé, která s medicínou pracuje již desítky let. Má dům s krásnou zahradou v kopcích nad Cuscem. Pili jsme ji v moloce, kruhovém domě, jenž je duchovním centrem zahrady, v níž se ceremonie konají. Huachuma se připravuje a pak i konzumuje různými způsoby. Například syrová sušená, která se rozemele na prášek a pak smíchá s vodou, nebo čerstvá vařená. Nejraději ji piji čerstvě uvařenou, kdy se zelená dužnina ořezaná hned pod slupkou několik hodin, ba i dnů vaří. V tomto případě se ale nedá říct, že čerstvě uvařená znamená chutná. Spíš mi připadá silnější než z prášku.

Zahajovacím rituálem, bez něhož by se pití huachumy neobešlo, je postavení mesy, oltáře. Kladením magických silových předmětů opředených silou propůjčenou předky, bylinek, krystalů a podobných věcí na mesu šaman otevírá portál, skrze který mohou téct energie podporující léčení. Tím je předpřipraveno otevření brány do nebe, kterou pak huachuma otevře dokořán. Každý účastník postupně řekne svůj záměr, proč tu je a co od medicíny očekává. Pak dostane k vypití sklenici naplněnou hutným roztokem až po povrch. Ačkoliv nápoj vypadá zdravě a chutně jako zeleninový džus, tím podoba končí. Nikdy jsem nepila nic odpornějšího. Ani to nechce do krku a musí se to opravdu tlačit dolů. Medicína začne účinkovat tak po hodině a projevuje se mírným točením hlavy, někdy nevolností. Je to docela příjemný omamný pocit, jak se tak rozlévá po těle, když se jí člověk poddá a nesnaží se ji kontrolovat. I když počáteční konfrontace s touto neznámou látkou v těle se může projevovat nekontrolovatelným třesením. To je reakce těla a nervového systému, která přejde, hned když se tělo uvolní. Já se vždy třesu jako osika.

Zahrada mě pokaždé očarovávala svou krásou a rostliny a kolibříci v ní ke mně promlouvali již od první ceremonie. Byla to telepatická komunikace a připadala mi naprosto přirozená. Kolibříci mi slíbili, že se nemám čeho bát, že mě budou všude doprovázet a chránit. A opravdu, kdykoliv jsem v horách, létají kolem a objevují se i v mých snech.

Při první ceremonii, když jsem se tak bažila krásy kolem, mi ale na mysl přišly otázky, které jsem nemohla setřást. „Proč se lidé navzájem zraňují a trpí, i když se milují? Láska je krásná, chutná jako sladké čerstvé jahody. Ale utrpení není krásné, je nechutné, a přesto se jím navzájem krmíme. Proč, když nám to nedělá dobře?“ Seděla jsem zrovna naproti shluku kaktusů, ke kterým jsem se naklonila, aby mi pošeptaly odpověď. A huachuma odpověděla: „Kdo způsobuje zranění, je pouze jedna část člověka, jeho ego.“ „Aha, tak proč to ego dělá a co to vlastně ego je?“ vyzvídala jsem dál. „Ego je tvé JÁ, tvá osobnost skládající se ze souboru programů chování a myšlení. Je to část tvé mysli. Vytváří určité představy o člověku a svou realitu, které si vehementně chrání. Lidé často prožijí celý život ve víře, že oni jsou pouze toto ego. Ale člověk je víc než to. Ego není ani dobré, ani špatné, ale je důležité, protože díky němu si uvědomuješ svou jedinečnost a hranice mezi sebou a ostatními. Znalost těchto hranic ti dává jistotu. A proč ego zraňuje? Protože má strach, že ztratí kontrolu nad svými hranicemi, svým světem. Jeho obranný mechanismus chrání tyto hranice i na úkor zranění jiné osoby. I na úkor zranění tebe.“ „A co tedy dělat, aby naše ega přestala zraňovat?“ „Probudit srdce, kultivovat ego a naučit se pracovat s myslí. Ačkoliv ego žije izolovaně od zdroje, není nepřítel. Srdce je se zdrojem propojené a je tím hlavním mozkem, kterým bys měla myslet. Mysl je mocný kreativní nástroj, ale musí pracovat ruku v ruce s tvým srdcem.“ To byla má první rozmluva s inteligencí, jež se zdála být stokrát geniálnější než nejchytřejší kniha na světě. Začala jsem také chápat, co jsou ty dva hlasy, které se ve mně občas hádají. A proč je důležité následovat ten vycházející ze srdce.

Hned vedle domu a zahrady byl prastarý chrám. Říká se mu chrám měsíce a je několik tisíc let starý. Je to ale v podstatě přírodní jeskyně pronikající hluboko do nitra kopce. Do tohoto mocného, energiemi nabitého místa jsem si šla jednou sednout pod „vlivem“ medicíny. Chtěla jsem být sama, protože se mi chtělo brečet. Usadila jsem se v té nejzazší části na obrovský kus kamene, který prý sloužil jako oltář, na němž ženy dávných civilizací ceremoniálně rodily děti. Rozplakala jsem se a začala se třást zimou. Bylo mi špatně a ukrutná zima otupovala mé tělo. Uviděla jsem v mysli film toho svého chladu. Chlad se vkrádal do mého života pomalu rok od roku a vysával ze mě víc a víc života. Prsty mi vždy rychle zmodraly, pak zežloutly a zmrzly. A to třeba i na dovolené v horkém Karibiku. V nemocnici tomu dali nálepku Raynaudův syndrom. Zima byla celoroční a všudypřítomná. Jako by mě chtěla otupit a umrtvit. A já jsem jí asistovala tím, že jsem jen povrchně dýchala. Dýchat zhluboka mi ani nešlo.

V té jeskyni jsem měla obrovský strach a třásla jsem se, už ani nevím, jestli strachem nebo zimou. Cítila jsem, že je ve mně hluboko zakopané tajemství, zranění, které je spojené s násilím pro mě těžko vyslovitelným, ale představitelným. Víc jsem ale vědět nechtěla. O přehrání příslušného filmu jsem zatím nestála. „Ne, nejsem na to připravená,“ protestovala jsem. Polykajíc slzy jsem místo toho požádala ducha medicíny, ať mi pomůže zimu rozpustit a naplnit mé nitro láskou a světlem. Hned nato se mě duch huachumy zeptal: „A proč sedíš v této studené jeskyni tak sama? Máš vždy na vybranou a nemusíš trpět o samotě. Vyjdi ven do světla a slunce a dovol jim tě naplnit.“

Měl pravdu, ani mě nenapadlo, že jsem se tam šla schovat ze zvyku. Kdykoliv se mi chce brečet, jdu se schovat. Jako bych se styděla za svou zranitelnost. Vstala jsem, chvíli se rozmýšlela a pak jsem odhodlaně vystoupila z tmavé, studené jeskyně do zářivého teplého světa. Cítila jsem obrovskou úlevu a věděla jsem, že toto malé gesto bylo obrovským krokem k mému vyléčení. Chýlilo se k večeru a přátelé mezitím přichystali oheň, který mě pak nadále hřál. Až v průběhu let jsem se naučila opečovávat svůj vnitřní oheň, jenž mě od té doby hřeje zevnitř.

Přemýšlela jsem, proč se tak bojím čelit svému zranění. Proč jsem tak tvrdohlavá a sedím si na tom svém pečlivě ukrytém ublížení jako pirát na zakopané truhle s pokladem? Ale vstoupit z chladu a tmy vlastního omezení do světla potenciálu, kdy dovnitř vcházela oběť a ven vyšla osoba vědomá své volby, byl sám o sobě mohutný krok a ten den úplně stačil.

Během další ceremonie mi bylo opět špatně, ale tentokrát se mi úplně stáhlo hrdlo. Chtělo se mi zvracet, ale nešlo to, a tak mi kamarád nabídl cigaretu. Prý se po vykouření určitě vyzvracím. Vzhledem k tomu, že jsem nekuřačka a kouř cigarety se mi hnusí, jsem uznala, že je to dobrý nápad. A tak jsem vykouřila svou první cigaretu po patnácti letech. Když mi bylo sedmnáct, jednu či dvě jsem zkusila, ale nic mi to neříkalo, a tak tahle byla asi má třetí v životě. Ale místo toho, aby se mi udělalo špatně, se mi ulevilo a docela mi to zachutnalo. Tak jsem si tentokrát řekla o silný, čistý amazonský tabák. Když už budu kouřit, tak zdravě.

S každým potáhnutím se mé plíce rozšiřovaly a já cítila uvolnění napětí, vzpružení a sílu. Věděla jsem, že síla vycházela z tabáku, který mi umožňoval lépe vnímat samu sebe a spojení se světem. No prostě po jedné cigaretě amazonského tabáku jsem byla docela zhulená a vysmátá. Huachuma mě poučila, že takhle vzniká závislost na kouření. „Lidé nejsou ve spojení neboli v harmonii se svým srdcem, tedy zdrojem, a tak zdroj hledají jinde. A cigareta jim to spojení projevující se klidem a harmonií alespoň na chvíli, než vyprchají účinky, zprostředkuje. Pak potřebují další a další, aby spojení a klid udržovali při životě.“ Představila jsem si, jak člověk kouří, a ten kouř je jako vítr rozdmýchávající oheň života uvnitř. Ale uvnitř oslabeného člověka je pouze skomírající plamínek, který by bez pomoci nedokázal hořet, protože je až moc slabý.

Když to vyprchalo i ze mě, vrátila jsem se po výuce o závislosti v podání rostlinného kantora zpátky do svého mizerného stavu. Můj plamínek lásky a spojení byl v tomto rozpoložení moc slabý a uhasl. Měla jsem na vybranou. Buď si dám další cigaretu a budu se dál schovávat před problémem, anebo se mu postavím a vyslovím něco, co jsem se nikdy neodvážila nikomu, ani sama sobě, nahlas říct. Zvolila jsem druhou možnost. Když jsem pak sama s kamarádkou seděla na kopci u chrámu, z mého staženého hrdla vypadlo: „Mé fyzické tělo je pro mě obrovským břemenem. Přeji si, aby umřelo. Mám problém pořádně dýchat a jsem unavená životem, který je plný omezení. Přála bych si roztříštit se na milióny střípků a stát se součástí krajiny a nebe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Myslet srdcem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.