MIN KAMP. FEMTE BOK

Copyright c 2010, Karl Ove Knausgård & Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Translation c Klára Dvořáková Winklerová, 2019

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-1933-1

Díl šestý

Těch čtrnáct let, která jsem v letech 1988 až 2002 prožil v Bergenu, je už dávno pryč, nezůstala po nich žádná stopa, s výjimkou epizod, na něž si možná někdo vzpomene, občasný záblesk v mysli, a pak pochopitelně vše, co se z oné doby nachází v mojí vlastní paměti. Je toho překvapivě málo. Z tisíců dnů, které jsem strávil v tomto malém západonorském městě protkaném úzkými, ve věčném dešti se lesknoucími uličkami, zůstalo jen pár událostí a spousta pocitů. Psal jsem si deník, spálil jsem ho. Ze všech fotografií mi jich zbylo dvanáct, leží na hromádce na podlaze vedle psacího stolu spolu s dopisy, které jsem v té době dostával. Prolistoval jsem je, sem tam si kousek přečetl a pokaždé mě to sklíčilo, bylo to opravdu hrozné období. Věděl jsem tak málo, chtěl toho tolik, nedokázal nic. Ale v jakém rozpoložení jsem byl, když jsem do Bergenu mířil! Toho léta jsme s Larsem jeli stopem do Florencie, pár dní jsme tam zůstali a pak pokračovali vlakem dál do Brindisi, bylo takové vedro, že když jste vystrčili hlavu z okna, měli jste pocit, že vám hoří. Noc v Brindisi, temná obloha, bílé domy, neskutečné horko, spousty lidí v parcích, všude mládež na mopedech, rámus a křik. Spolu s dlouhou řadou dalších převážně mladých cestovatelů s batohy, jako jsme měli my, jsme se postavili do fronty u můstku na velkou loď, která mířila do Pirea. Čtyřicet devět stupňů na Rhodu. Jeden den v Athénách, nejchaotičtějším místě, jaké jsem kdy viděl, i tam vedro k zbláznění, odtamtud lodí na Paros a Antiparos, kde jsme se den co den vyvalovali na pláži a večer co večer se opíjeli. Jednou v noci jsme tam potkali nějaké holky z Norska, a když jsem odešel na záchod, začal jim Lars vykládat o tom, že jsem spisovatel a že na podzim nastupuju na Akademii tvůrčího psaní. Když jsem se vrátil, byl už hovor v plném proudu. Lars na mě jen pohlédl a usmál se. O co se to snaží? Věděl jsem, že si občas vymýšlí, ale copak může, i když jsem u toho? Neřekl jsem nic, ale rozhodl jsem se mu v budoucnosti vyhýbat. Vrátili jsme se společně do Athén, mně už došly peníze, Lars jich měl pořád spoustu, rozhodl se, že den nato poletí zpátky domů. Seděli jsme na zahrádce restaurace, cpal se kuřetem, brada se mu leskla tukem, já pil sklenici vody. Žádat ho o peníze pro mě bylo naprosto nepředstavitelné, získat jsem je mohl, jen pokud se mě sám zeptá, jestli nechci půjčit. Což neudělal, takže jsem šel spát o hladu. Nazítří odjel na letiště, já se vydal autobusem ven z města, vyskočil jsem u dálnice a začal stopovat. Uplynulo jen několik minut a zastavilo u mě policejní auto, neuměli ani slovo anglicky, ale pochopil jsem, že se tam stopovat nesmí, a tak jsem se autobusem vrátil do centra a za poslední peníze si koupil lístek na vlak do Vídně, chleba, velkou kolu a karton cigaret.

Domníval jsem se, že cesta zabere několik hodin, a šokovalo mě, když vyšlo najevo, že se jedná o téměř dva dny. V kupé seděl kluk ze Švédska v mém věku a dvě o pár let starší Angličanky. Teprve až daleko na území Jugoslávie jim došlo, že nemám ani peníze, ani jídlo, a nabídli mi, že se se mnou rozdělí. Krajina za oknem byla až bolestně nádherná. Údolí a řeky, usedlosti a vesnice, lidé oblečení tak, jak jsem si představoval, že se chodilo v devatenáctém století, a očividně taky obdělávali půdu postaru, s koňmi a vozy na seno, kosami a pluhy. Část vlakové soupravy byla sovětská, prošel jsem si ty vagony večer, očarovaný neznámými písmeny a vůněmi, neznámým interiérem a tvářemi. Když jsme dojeli do Vídně, chtěla Maria, jedna z dívek, abychom si vyměnili adresy, byla přitažlivá a normálně bych spekuloval o tom, že ji jednou budu moct navštívit v Norfolku a třeba s ní začít chodit a usadit se tam, ale tentokrát mě to ani nenapadlo, toulal jsem se ulicemi na předměstí Vídně a myslel pouze na Ingvild, setkali jsme se jedinkrát, toho jara o Velikonocích, ale pak jsme si psali a žádná se jí nemohla rovnat. Stopl jsem si upjatou blond třicátnici, která mě vysadila na dálnici u benzinky, tam jsem se zeptal několika řidičů náklaďáků, jestli by pro mě neměli místo, jeden z nich přikývl, mohlo mu být tak k padesáti, hubený, snědý, s temně žhnoucíma očima, že prý se jen nejdřív nají.

Postával jsem venku v teplém soumraku, kouřil a sledoval světla podél silnice, s přibývajícím večerem stále zřetelnější, obklopoval mě hukot provozu, tu a tam přerušený prudkým, hlasitým bouchnutím dvířek či náhle se ozývajícími hlasy lidí přecházejících přes parkoviště k veliké benzinové pumpě nebo zpátky k autu. Uvnitř mlčky jedli osamělí hosté mezi rodinami s dětmi, které pokaždé doslova zavalily stoly, u nichž zasedly. Naplňoval mě tichý jásot, právě tohle jsem miloval nadevše, to obyčejné a povědomé, dálnici, benzinku, samoobslužnou restauraci, i tak se však v mnoha detailech lišily od těch, na něž jsem byl zvyklý. Můj řidič vyšel ven, kývl na mě, následoval jsem ho, vyšplhal se do obrovského kamionu, hodil jsem batoh dozadu a usadil se. Nastartoval motor, ozval se hukot, všechno se roztřáslo, rozsvítil světla, rozjížděli jsme se nejdřív pomalu a pak, ačkoliv ztěžka, stále rychleji a rychleji, až jsme se bezpečně ocitli ve vnějším pruhu na dálnici a on na mě poprvé pohlédl. Sweden? zeptal se. Norwegen, odpověděl jsem. Á, Norwegen! opakoval.

Vezl jsem se s ním celou noc a ještě kousek následujícího dne. Zmínili jsme jména několika fotbalistů, především Rune Bratseth ho rozhorlil, ale u toho zůstalo, jelikož anglicky neuměl ani slovo.

Byl jsem v Německu, hladový jako vlk, ovšem v kapse ani vindru, takže nezbývalo než kouřit, stopovat a doufat, že to dobře dopadne. Zastavil mi mladý muž v červeném golfu, jmenoval se Björn, říkal, že jede daleko, dobře se s ním povídalo a večer, když jsme dorazili do cíle jeho cesty, mě pozval k sobě domů, nabídl mi müsli s mlékem, snědl jsem tři misky, ukázal mi fotky z prázdnin, kdy v dětství jezdívali s bratrem do Norska a Švédska, jejich táta byl do Skandinávie blázen, říkal mi, odtud taky jméno Björn. Bratr se jmenuje Tor, dodal a zavrtěl hlavou. Odvezl mě k dálnici, já mu dal svou trojkazetu Clash, podal mi ruku, popřáli jsme si hodně štěstí a já opět zaujal místo u jednoho z nájezdů. Po třech hodinách mi zastavil obrýlený rozcuchaný chlapík s plnovousem v červeném citroënu zvaném „kachna“, nabídl mi, že mě sveze až do Dánska, kam má namířeno. Postaral se o mě, zaujalo ho, když jsem se zmínil, že píšu, říkal jsem si, že to bude asi nějaký profesor, v bufetu mi koupil jídlo, několik hodin jsem se prospal, dojeli jsme do Dánska, koupil mi další jídlo, a když jsem se s ním konečně rozloučil, nacházel jsem se uprostřed Dánska, jen pár hodin od Hirtshalsu, tedy skoro doma. Ale ten poslední kousek ubíhal pomaleji, chytil jsem stop vždycky jen na několik desítek kilometrů, do jedenácti večer jsem se nedostal dál než do Løkkenu a rozhodl se přenocovat na pláži. Prošel jsem po úzké silničce nízkým lesem, asfalt tu a tam pokrývala vrstva písku, a brzy se přede mnou objevily i písečné duny, vyšplhal jsem na ně a ve světle skandinávské letní noci uviděl šedé, lesknoucí se moře. Z kempu či chatové osady ležící o pár set metrů dál zaznívaly hlasy a zvuk motorů aut.

Jak rád jsem tam u moře stál. Cítil slabou vůni soli a syrový závan ve vzduchu. Bylo to moje moře a já byl téměř doma.

Našel jsem prohlubeň a rozbalil spacák, vlezl jsem si do něj, zapnul zip a zavřel oči. Neleželo se mi pohodlně, měl jsem pocit, že mě tam může každou chvíli někdo objevit, ale byl jsem po uplynulých dnech tak unavený, že jsem přesto usnul, jako když mě do vody hodí.

Probudil mě déšť. Promrzlý a ztuhlý jsem se vyhrabal ze spacáku, natáhl si kalhoty, sbalil se a vydal zpátky do města. Bylo šest hodin. Z šedé oblohy tiše a téměř neznatelně mrholilo, klepal jsem se zimou a kráčel svižně, abych se zahřál. Trápil mě sen, který se mi zdál. Figuroval v něm tátův bratr Gunnar, či spíš jeho hněv, šlo o to, že jsem hodně pil a vyváděl hlouposti, vybavoval jsem si ho, když jsem pospíchal nízkým lesem, kudy jsem večer předtím přišel. Šedavé stromy stály bez pohnutí pod hustou vrstvou mraků, zdánlivě víc mrtvé než živé. V prohlubních mezi nimi ležel písek, navátý v měnících se a nepředvídatelných, přesto vždy daných vzorech, na některých místech jako řeka jemných zrníček na hrubším asfaltu.

Došel jsem na větší silnici a pokračoval po ní několik kilometrů, na jedné křižovatce jsem odložil batoh na zem a začal stopovat. Do Hirtshalsu zbývalo jen pár desítek kilometrů. Co si počnu tam, jsem ovšem neměl tušení, nebude snadné dostat se na trajekt do Kristiansandu, když mi nezbyly žádné peníze. Třeba by šlo poslat účet za jízdenku dodatečně? Kdybych potkal dobrou duši, která by pochopila moji situaci?

To snad ne. Teď se navíc rozpršelo.

Naštěstí aspoň není zima.

Zapálil jsem si cigaretu, pročísl rukou vlasy. Déšť rozpil gel a já si otřel lepkavou dlaň o nohavici, shýbl jsem se, vytáhl z batohu walkman, probíral se chvíli těmi několika kazetami, které jsem měl s sebou, vybral si Skylarking od XTC, stiskl play a napřímil se.

V tom snu se objevila i nějaká amputovaná noha, ne? No jo. Odřízli ji těsně pod kolenem.

Usmál jsem se, pak začala ze sluchátek proudit hudba a mě okamžitě naplnila atmosféra doby, ve které deska vyšla. Muselo to být v druhém ročníku na gymnáziu. Ale ze všeho nejvíc mi připomněla dům na Tveitu, sedím tam v proutěném křesle, piju čaj, pokuřuju a zamilovaný do Hanne poslouchám Skylarking. Yngve přijel s Kristin. Všechny ty rozmluvy s mámou.

Po silnici se blížilo auto.

When Miss Moon lays down

And Sir Sun stands up

Me I’m found floating round and round

Like a bug in brandy

In this big bronze cup

Byl to pickup, na kapotě červeně zářil název firmy, nejspíš řemeslník na cestě do práce, když svištěl kolem, ani se na mě nepodíval, a následovala druhá skladba, která jako by vyrostla z té úvodní, ten přechod jsem miloval, i ve mně jako by něco narostlo a já párkrát máchl rukou do vzduchu, přitom udělal dokola několik pomalých kroků a pak ještě jednou.

Objevilo se další auto. Napřáhl jsem ruku se zdviženým palcem. I tentokrát mi ránem znavený řidič nevěnoval ani pohled. Očividně jsem stál na silnici, kudy projíždělo hodně místních. Ale nemůžou mi i přesto zastavit? Svézt mě na větší silnici?

Teprve po několika hodinách se nade mnou někdo slitoval. Ke krajnici stočil svůj malý opel asi pětadvacetiletý Němec s kulatými brýlemi a vážným vzezřením, doběhl jsem auto, přihodil batoh na zadní sedadlo plné zavazadel a usedl dopředu vedle řidiče. Jede z Norska, říkal, míří na jih, může mě vysadit u dálnice, není to daleko, ale třeba mi to trochu pomůže. Yes, yes, very good, vyhrkl jsem. Okna se silně orosila, řidič se při jízdě naklonil a otíral přední okno hadrem. Maybe that’s my fault, ozval jsem se. What? nechápal. The mist on the window, vysvětlil jsem. Of course it’s you, procedil mezi zuby. No dobře, pomyslel jsem si, jestli to chce takhle, tak prosím, a rozvalil jsem se na sedadle.

Vysadil mě o dvacet minut později u velké benzinové pumpy, chodil jsem venku sem a tam a každého, koho jsem zahlédl, jsem se vyptával, jestli nejedou do Hirtshalsu a nemohli by mě vzít. Byl jsem promáčený, hladový a po několika dnech na cestě jsem vypadal poněkud sešle, takže dlouho všichni vrtěli hlavou, až se jeden muž v náklaďáku, plném chleba a pečiva, jak jsem si všiml, usmál a řekl: prosím, naskoč si, jedu do Hirtshalsu. Celou cestu jsem přemýšlel o tom, že se zeptám, jestli by mi nemohl dát nějaký chleba, avšak netroufl jsem si, nejvíc jsem se k tomu přiblížil, když jsem poznamenal, že mám hlad, ale on na tu narážku nezabral.

Když jsem se s ním v Hirtshalsu loučil, zrovna se chystal k odjezdu trajekt. Rozběhl jsem se s těžkým batohem na zádech k pokladně a bez dechu vysvětlil svou situaci pokladní, nemám žádné peníze, mohl bych přesto dostat lístek a účet si nechat poslat poštou? Mám pas, můžu se prokázat, stoprocentně zaplatím. Mile se usmála a zavrtěla hlavou, nejde to, musíte zaplatit v hotovosti. Ale já přece musím na druhou stranu! přesvědčoval jsem ji. Já tam žiju! A nemám žádné peníze. Znovu zavrtěla hlavou. Bohužel, řekla a odvrátila se ode mě.

Sedl jsem si v přístavu na obrubník, položil si batoh mezi nohy a sledoval, jak velký trajekt odráží od mola, vyplouvá a mizí v dáli na moři.

Co mám dělat?

Mohl jsem stopovat zpátky na jih, dostat se dolů do Švédska a odtamtud pak na sever do Norska. Ale není tam taky voda, přes kterou se budu muset přeplavit?

Pokoušel jsem se představit si v duchu mapu a vzpomínal, jestli někde neexistuje propojení mezi Dánskem a Švédskem, ale nic takového neexistuje, že ne? To by člověk musel přece dojet až do Polska, potom přes Sovětský svaz do Finska a odtamtud do Norska. Tedy několik dalších týdnů stopování. A ve východním bloku asi potřebuju vízum, ne? Ale pochopitelně bych se mohl vydat do Kodaně, to zabere jen pár hodin, a vsadit na to, že se mi tam podaří sehnat peníze na trajekt do Švédska. Třeba je vyžebrat, bude-li to nezbytné.

Další možnost byla požádat mámu, aby mi sem do nějaké banky převedla peníze. To nebude problém, ale možná to pár dní potrvá. A navíc nemám peníze na telefon.

Rozbalil jsem další krabičku s velbloudem, sledoval auta, která se neustále pomalu zařazovala do nové fronty, a přitom jsem vykouřil tři cigarety za sebou. Spousta norských rodin, které navštívily Legoland nebo pláž v Løkkenu. Němci na cestě na sever. Mnoho obytných aut, motorek a velkých kamionů na samém konci.

Cítil jsem sucho v ústech a znovu vytáhl walkman. Tentokrát jsem si pustil kazetu Roxy Music. Avšak už po druhé skladbě začal zvuk znít zkresleně a rozblikala se kontrolka baterií. Tak jsem walkman opět zabalil, vstal, hodil si batoh na záda a vydal se zpátky několika bezútěšnými uličkami Hirtshalsu. Chvílemi mi kručelo v břiše. Zvažoval jsem, jestli se nezajít zeptat do pekárny, jestli by mi nevěnovali nějaký chleba, ale to by pochopitelně neudělali. Nesnesl jsem pomyšlení na tak ponižující odmítnutí, rozhodl jsem se ho odložit, dokud opravdu nepůjde do tuhého, a vydal jsem se zpátky do přístavu. Zastavil jsem se před jakousi kavárnou kombinovanou s bistrem, tady by mi mohli dát aspoň sklenici vody.

Prodavačka přikývla a z kohoutku za sebou mi jednu natočila. Sedl jsem si k oknu. Uvnitř bylo téměř plno. Venku se znovu rozpršelo. Upíjel jsem vodu a kouřil. Po chvíli vešli dovnitř dva kluci v mém věku, celí v oblečení do deště, rozvázali si kapuce a rozhlíželi se kolem. Jeden přistoupil a zeptal se, jestli je u mě volno. Of course, odpověděl jsem. Dali jsme se do řeči, ukázalo se, že pocházejí z Nizozemí, míří do Norska a celou cestu ujeli na kolech. Nevěřícně se usmáli, když jsem jim líčil, že stopuju bez peněz z Vídně a teď se hodlám pokusit dostat na trajekt. To proto piješ vodu? zeptal se jeden z nich, přikývl jsem, zeptal se, jestli bych si nedal kafe, já na to that would be nice, a on se zvedl a koupil mi ho.

Odcházel jsem společně s nimi, říkali, že doufají, že se potkáme na palubě, a zmizeli i se svými koly, já se doloudal do míst, kde stály kamiony, a začal se vyptávat řidičů, jestli by mě nevzali, že nemám peníze na trajekt. Ne, nikdo nechtěl, to se dalo čekat. Jeden po druhém startovali motory a vjížděli do lodi, zatímco já se vracel zpátky do kavárny, sedl si a pozoroval trajekt, který znovu pomalu odrazil od mola a pak se zmenšoval a zmenšoval, až za půl hodiny zmizel úplně.

Poslední loď odplouvala večer. Jestli se na ni nedostanu, musím dostopovat na jih do Kodaně. Takový jsem měl plán. Při čekání jsem vytáhl z batohu svůj rukopis a začetl se do něho. V Řecku jsem napsal celou kapitolu, dvakrát jsem se ráno přebrodil na malý ostrůvek a odtamtud na další, boty, tričko, blok, pero, paperback Jacka ve švédštině a cigarety v malém uzlíku na hlavě. Tam jsem vysedával úplně sám v prohlubni ve skále a psal. Měl jsem pocit, že jsem se dostal tam, kam jsem toužil. Seděl jsem na řeckém ostrůvku uprostřed Středozemního moře a sepisoval svůj první román. Současně jsem cítil neklid, protože tam nebylo nic než já, a takovou prázdnotu jsem poznal teprve, když mě prostoupila. Ano, tak to bylo, moje vlastní prázdnota se stala vším, a i když jsem seděl zahloubaný do četby Jacka nebo se skláněl nad blokem a psal o Gabrielovi, svém hlavním hrdinovi, onu prázdnotu jsem si uvědomoval.

Občas jsem skočil do nádherné temně modré vody, ale pokaždé jsem uplaval jen pár temp, než mě napadlo, že tam třeba jsou žraloci. Věděl jsem sice, že ve Středozemním moři nežijí, ale nepomáhalo to, a tak jsem se zase vyhrabal na břeh, voda ze mě crčela a já proklínal sám sebe, jsem to ale idiot, tady se bojím žraloků, copak mi je sedm? Avšak byl jsem sám pod sluncem, sám na břehu moře a naprosto prázdný. Zdálo se mi, že jsem poslední člověk na zemi. Čímž čtení i psaní ztrácelo význam.

Nicméně když jsem četl svou kapitolu o tom, co jsem si představoval, že je námořnická putyka, v přístavu v Hirtshalsu, připadala mi dobrá. Že mě vzali na Akademii tvůrčího psaní, dokazovalo, že mám talent, teď šlo jen o to ho využít. Naplánoval jsem si, že v průběhu následujícího roku napíšu román, který vyjde příští podzim, jistěže i podle toho, jak dlouho zabere tisk a podobně.

Bude se jmenovat Voda nahoře/voda dole.

Když se za několik hodin začalo smrákat, procházel jsem znovu podél řady kamionů. Někteří řidiči na předních sedadlech pospávali, to jsem pak zaklepal na okno a sledoval, jak sebou trhli, načež buď otevřeli dveře, nebo stáhli okýnko, aby zjistili, co jim chci. Ne, nemůžou mě vzít. Ne, nejde to. Ne, jistěže ne, to za mě mají platit lístek, nebo co?

Zářící trajekt přirazil k molu. Všude kolem mě začaly startovat motory. Jedna řada aut se dala pomalu do pohybu, první už mizela otevřenou hubou v útrobách lodi. Byl jsem zoufalý, ale přesvědčoval sám sebe, že to nakonec dobře dopadne. Slyšel snad někdo někdy o mladém Norovi, který na prázdninách umřel hlady nebo který se nedokázal dostat z Dánska domů?

Před jedním z posledních kamionů postávali tři muži a bavili se. Došel jsem k nim.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem, „nemohl by mě někdo z vás vzít na loď? Já totiž nemám peníze na lístek. A musím se dostat domů. Dva dny už jsem nejedl.“

„Odkud jsi?“ ozval se jeden širokým arendalským dialektem.

„Z Arendalu,“ odpověděl jsem tak široce, jak jen jsem dovedl. „Nebo z Tromøyi, přesně řečeno.“

„Neříkej! Já jsem taky tam votaď!“

„A vodkaď?“

„Z Færviku,“ odtušil. „A ty?“

„Z Tybakkenu. A nevzal byste mě teda?“

Přikývl.

„Naskoč si. Až budem najíždět na loď, tak se skrčíš. Bude to v pohodě.“

A tak se také stalo. Když jsme vjížděli na trajekt, krčil jsem se schoulený na podlaze, zády opřený o dveře. Šofér zaparkoval, vypnul motor, já popadl batoh a vyskočil z auta. Když jsem mu děkoval, vstoupily mi do očí slzy. Hej, počkej chvilku! zavolal za mnou. Otočil jsem se, podával mi dánskou padesátikorunu, říkal, že mu k ničemu není, ale mně třeba jo?

Usadil jsem se v samoobslužné restauraci a spořádal velkou porci karbanátků. Loď se dala do pohybu. Všude kolem zněl vzrušený hovor, nadešel večer a my byli na cestě. Přemýšlel jsem o svém šoférovi. Nechoval jsem k těmto týpkům příliš sympatií, zahodili svůj život, vysedávali za volantem, neměli vzdělání, byli tlustí a věřili všelijakým předsudkům a tenhle se od nich nijak nelišil, to jsem viděl, ale doprdele, vždyť on mě vzal na loď!

Když auta a motorky následujícího rána s drncáním a túrováním motorů vyjížděly z trajektu a mizely v ulicích Kristiansandu, leželo ještě město v naprostém tichu. Usadil jsem se na schodech k autobusovému nádraží. Slunce svítilo, obloha se klenula vysoko nade mnou, vzduch už se ohříval. Ušetřil jsem pár drobných z peněz, které mi dal řidič kamionu, abych mohl zatelefonovat tátovi, že jsem přijel. Neznal nic horšího než neohlášené návštěvy. Pár mil od města si koupili dům, který přes zimu pronajímali a v létě v něm sami bydleli, dokud nebylo načase vrátit se zase do severního Norska za prací. Měl jsem v plánu zůstat u nich pár dní a pak si půjčit peníze na cestu do Bergenu, jet tam třeba vlakem, což bylo nejlevnější.

Ale na telefonát bylo ještě příliš brzy.

Vytáhl jsem cestovní deník, který jsem si vedl poslední měsíc, a zapsal všechno, co se událo v Rakousku a potom. Několik stránek jsem věnoval snu, jenž se mi zdál v Løkkenu, tak silný na mě udělal dojem, usadil se mi v těle jako nějaký zákaz, bariéra, kterou nesmím překročit, připadal mi jako důležitá událost.

Kolem mě začal sílit provoz autobusů, náhle přijížděly další a další v sotva minutových intervalech, zastavovaly a hrnuli se z nich lidé. Mířili do práce, viděl jsem jim to na očích, měli v nich prázdný pohled všech výdělečně činných.

Vstal jsem a šel se projít po městě. Obchodní třída Markens byla téměř liduprázdná, jen tu a tam po ní spěchala nahoru či dolů nějaká postava. U popelnice, jíž odpadlo dno, se několik racků přetahovalo o rozsypané odpadky. Ze zvyku jsem zabrousil ke knihovně, protože mě naplnil podobný panický pocit, jaký jsem tu zažíval jako student gymnázia, totiž že nemám kam jít a všichni to vidí, což jsem obvykle vyřešil únikem do knihovny, kde se člověk může zdržovat úplně sám a nikdo se nad tím nepozastavuje. Přede mnou se rozkládalo náměstí, na něm stál šedivý kamenný kostel, jehož střechu pokrývala zelená měděnka. Všechno mi připadalo malé a neutěšené. Kristiansand je maloměsto, právě jsem projel kus Evropy a zjistil, jak se tam věci mají, takže jsem to teď viděl naprosto jasně a zřetelně.

Naproti přes ulici spal bezdomovec opřený o zeď. Měl dlouhé vlasy a vousy, otrhané oblečení a vypadal jako divoch.

Usadil jsem se na lavičce a zapálil si cigaretu. Co když právě on má ten nejlepší život? Dělá si jenom to, co se mu zachce. Když si usmyslí, že se někam vloupá, udělá to. Když se chce ožrat do němoty, udělá to. Když chce otravovat kolemjdoucí, udělá to. Když má hlad, ukradne jídlo. No dobře, lidi s ním pak jednají jako s póvlem nebo se tváří, že neexistuje. Ale dokud jeho nezajímá, co si myslí ostatní, je to přece úplně fuk.

Takhle určitě museli žít první lidé, ještě předtím, než se sestěhovali a začali se živit zemědělstvím, když se jenom potulovali a jedli, co našli, spali, kde se to hodilo, a každý den pro ně mohl být poslední. Tenhle muž nemá žádný dům, do kterého by se musel vracet, k němuž by byl uvázaný, nemusí se starat o žádnou práci, dodržovat pracovní dobu, když pocítí únavu, ano, tak si prostě lehne tam, kde se zrovna nachází. Město se stalo jeho lesem. Byl neustále venku, kůži měl tmavě hnědou a vrásčitou, vlasy a šaty špinavé.

Věděl jsem, že i kdybych chtěl, nikdy nemůžu skončit tak jako on. Že bych se mohl zbláznit a stát se bezdomovcem, mi přišlo nemyslitelné.

Opodál na náměstí zastavil starý Volkswagen Transporter. Na jedné straně z něj vyskočil obtloustlý, nalehko oblečený muž, na druhé straně obtloustlá, nalehko oblečená žena. Otevřeli zadní dveře a začali vykládat bedýnky s květinami. Zašlápl jsem nedopalek na suchém asfaltu, hodil si batoh na záda a znovu se vydal na nádraží, odkud jsem zatelefonoval tátovi. Byl protivný a rozčilený a prohlásil, že se nehodí, abych k nim jezdil, mají teď přece malé dítě a nemůžou přijímat návštěvy ohlášené takhle na poslední chvíli. Měl jsem zavolat dřív, pak by to nebyl problém. Teď k nim má přijet babička a ještě jeden kolega. Odpověděl jsem, že to chápu, omluvil jsem se, že jsem nezavolal dřív, a pak jsme oba zavěsili. Chvíli jsem tam stál se sluchátkem v ruce a přemýšlel, načež jsem vytočil číslo Hilde. Řekla, že u ní můžu bydlet a že mě přijede vyzvednout.

Za půl hodiny už jsme mířili z města ven, seděl jsem vedle ní ve starém golfu, okýnko otevřené, v očích slunce. Smála se a prohlásila, že pěkně zapáchám, že si musím hned po příjezdu vlézt do vany. Pak se můžeme usadit na zahradě za domem, tam je stín a nasnídáme se, to, zdá se, taky potřebuješ.

Strávil jsem u Hilde tři dny, dost na to, aby mi máma stačila poslat na účet trochu peněz, a pak jsem se vydal vlakem do Bergenu. Odjížděl jsem odpoledne, slunce zaplavovalo lesnatou krajinu Indre Agderu, která to přijímala různě: voda v jezerech a řekách se třpytila, husté jehličnany zářily, lesní podloží se červenalo, listy na stromech střídaly odstíny, když je tu a tam rozvlnil závan větru. Uprostřed této hry světla a barev však už narůstaly stíny, stále větší a temnější. Dlouho jsem stál u okna v posledním vagonu a pozoroval neustále mizící detaily v krajině, jež jako by se vrhaly zpátky, ve prospěch nových v nepřetržitě přitékající řece pařezů, kořenů, skalisek a vývratů, potoků a plotů, nenadálých obdělaných svahů s farmami a traktory. Jedině koleje železnice, po nichž jsme uháněli, se neměnily, stejně jako dva lesknoucí se body ležící v místech, kde se odráželo slunce. Byl to podivuhodný jev. Vypadalo to jako dvě světelné kuličky stojící bez hnutí, vlak se sice řítil více než stokilometrovou rychlostí, avšak světelné kuličky se po celou dobu nacházely ve stejné vzdálenosti.

Několikrát jsem se tam v průběhu cesty vrátil, abych se na světelné kuličky znovu podíval. Zvedaly mi náladu, cítil jsem se téměř šťastný, jako by v nich spočívala naděje.

Jinak jsem seděl na svém místě, kouřil a pil kafe, přečetl několikery noviny, ale žádnou knížku, říkal jsem si, že by to mohlo ovlivnit styl mojí prózy, že bych mohl ztratit to, kvůli čemu mě přijali na Akademii tvůrčího psaní. Po nějaké době jsem vytáhl dopisy od Ingvild. Měl jsem je u sebe po celé léto, v přehybech už byl papír dost prošoupaný a uměl jsem je prakticky nazpaměť, avšak vyzařovaly jakési světlo, cosi dobrého a radostného, co mě naplnilo pokaždé, když jsem je četl. Bylo to kvůli Ingvild, z toho, jakou jsem si ji pamatoval z našeho jediného setkání, a taky z toho, co odhalovala slova, která mi napsala, další příčinou se pak stala neznámá budoucnost, jež mě očekávala. Ingvild byla jiná a připadalo mi zvláštní, že kdykoliv jsem na ni myslel, stával jsem se jiným i já. Když jsem o Ingvild přemýšlel, měl jsem sám sebe raději. Jako by ve mně pomyšlení na ni cosi zničilo a poskytlo mi tím nový začátek, či mě kamsi posunulo.

Věděl jsem, že Ingvild je ta pravá, uvědomil jsem si to okamžitě, snad jsem si to ani nepomyslel, spíš jsem jen podvědomě vnímal, že chci pobývat v blízkosti osoby a osobnosti, jako je ona, a obklopit se její přítomností.

Jaká vlastně byla?

Byl jí vlastní vhled do sebe samé i do situací, jen na moment ho někdy přerušil její smích, avšak vzápětí se opět obnovil. Uvážlivost, snad dokonce až skeptičnost, kterou vám dovolila překonat, avšak bála se, abyste ji nepřechytračili. V tom spočívala její zranitelnost, nikoliv však slabost.

Tak rád jsem si s ní povídal a tak rád jsem si s ní psal. Že byla první, na co jsem pomyslel den po našem setkání, nemuselo ještě nic znamenat, to se mi občas stávalo, jenže s ní mě to neopouštělo, myslel jsem na ni od Velikonoc každý den a uběhly už čtyři měsíce.

Neměl jsem tušení, jestli to prožívá stejně. Pravděpodobně ne, avšak tón jejích dopisů mi napovídal, že i ona z naší korespondence vnímá napětí a přitažlivost.

Máma se ve Førde přestěhovala z řadového domku do suterénního bytu v Angedalenu, deset minut od centra. Dům stál na pěkném místě, na jedné straně les, na druhé pole táhnoucí se k řece, ale byt sám byl maličký a studentský, jeden velký pokoj s kuchyní a koupelnou, nic víc. Měla tam zůstat, dokud si nenajde něco lepšího k pronájmu či dokonce ke koupi. Říkal jsem si, že ty dva týdny, které u ní strávím, než se konečně přestěhuju do Bergenu, budu psát, a máma navrhla, že si můžu půjčit chatu jejího strýce Steinara, nacházela se u staré salaše v lese nad statkem, odkud pocházela babička. Máma mě tam odvezla, před salaší jsme si spolu vypili kafe, pak odjela zpátky a já vešel do chaty. Stěny, podlaha, strop i nábytek, všechno bylo z borového dřeva. Tu a tam tkaný kobereček, několik jednoduchých obrazů. Štos časopisů v košíku, krb, kuchyňka.

Přesunul jsem si jídelní stůl ke stěně bez oken, na jednu stranu položil hromádku papírů, na druhou hromádku kazet a usadil se. Avšak psát jsem nedokázal. Prázdnota, které jsem si poprvé všiml na ostrůvku u Antiparu, byla zpátky, znovu jsem ji pocítil, přesně tak jako tenkrát. Svět se zdál prázdný, byl ničím, pouhým obrazem, a prázdný jsem byl i já.

Lehl jsem si do postele a prospal dvě hodiny. Když jsem se probudil, venku už se zešeřilo. Modrošedé večerní světlo leželo nad lesem jako závoj. Pomyšlení, že bych psal, se mi stále ještě nezamlouvalo, tak jsem se místo toho obul a vyrazil ven.

Nahoře v lese šuměl vodopád, jinak všude panovalo naprosté ticho.

Ne, kdesi zacinkalo několik zvonečků.

Sešel jsem k potoku na pěšinu a vydal se po ní vzhůru do lesa. Rostly tam vysoké temné smrky, zemi pod nimi pokrýval mech, sem tam jím prorůstaly holé kořeny. Někde se pokoušely prodrat za světlem útlé listnaté stromky, jinde vznikly okolo popadaných stromů malé světlinky. A prostor se přirozeně otevíral i podél potoka, který zurčel a šplouchal, řítil se a padal po skalách a kamenech. Jinak bylo vidět jen husté temně zelené jehličí. Ubíral jsem se do kopce, slyšel jsem své kroky, cítil, jak mi srdce buší v hrudi, v krku a ve spáncích. Šumění vodopádu sílilo, brzo jsem se ocitl na útesu nad velkou tůní a hleděl na prudce se svažující holou skálu, po níž proudila dolů voda.

Bylo to krásný pohled, avšak nemohl jsem ho nijak využít, a tak jsem se vydal lesem vzhůru podél vodopádu, vystoupal až nahoru k holému skalisku, po němž jsem zamýšlel vyšplhat posledních pár set metrů až nahoru.

Nade mnou se klenula šedivá obloha, vedle mě se valila třpytící se voda průzračná jako sklo. Mech, po němž jsem kráčel, byl nasáklý vodou a tu a tam se odtrhl; noha mi sklouzla a pod ní se objevila tmavá skála.

Najednou mi přímo pod nohama cosi vyskočilo.

Vyděsilo mě to, až jsem zkoprněl. Málem se mi zastavilo srdce.

Malé šedivé stvoření pelášilo pryč. Byla to myš nebo nějaká malá krysa.

Zkusmo jsem se sám pro sebe pousmál. Pokračoval jsem vzhůru, ale nepatrný strach se ve mně zahnízdil, do temného lesa jsem teď pohlížel s nelibostí a nepřetržitý příval zvuků od vodopádu, které mi do té chvíle zněly příjemně, se změnil v cosi výhružného, kvůli němu jsem slyšel jen vlastní dech, a tak jsem se za několik minut otočil a vydal se zpátky dolů.

U obezděného ohniště pod salaší jsem se posadil a zapálil si cigaretu. Mohlo být tak jedenáct, možná půl dvanácté. Salaš jistě vypadá stejně, jako když tu kdysi ve dvacátých či třicátých letech pracovala babička. Ano, tedy víceméně stejně. Přesto však bylo všechno jinak. Psal se srpen roku 1988, já byl člověk osmdesátých let, poslouchal jsem Duran Duran a The Cure, nikoliv písničky hrané na housle a tahací harmoniku jako dědeček v době, kdy si s kamarádem za soumraku přicházeli nahoru namlouvat babičku a její sestry. Nepatřím sem, cítil jsem to celou svou bytostí. Nepomáhalo vědomí, že mě vlastně obklopuje les osmdesátých let a hory osmdesátých let.

Tak co tady dělám?

Chystal jsem se psát. Ale nemohl jsem, byl jsem naprosto sám a v hloubi duše osamělý.

Když týden uběhl a máma přijížděla nahoru po úzké kamenité cestě, seděl jsem na schodech, sbalený batoh mezi nohama, a čekal na ni, aniž jsem napsal jediné slovo.

„Měl ses pěkně?“ ptala se.

„Ale jo,“ přisvědčil jsem. „Jenže jsem toho moc neudělal.“

„Ne?“ pohlédla na mě. „Ale třeba ti prospělo, že sis trochu odpočinul.“

„To určitě.“ Zapnul jsem si bezpečnostní pás a vyrazili jsme zpátky do Førde, kde jsme se zastavili na večeři v hotelu Sunnfjord. Vybrali jsme si stůl u okna, máma si pověsila kabelku přes židli a pak jsme si šli vybrat z bufetu uprostřed jídelny. Bylo tam téměř liduprázdno. Když jsme se s talíři usadili, přišel číšník, objednal jsem si kolu, máma minerálku, a když zmizel, začala mi vyprávět o svých plánech ohledně dalšího vzdělávání v psychiatrické péči u nich ve škole, nyní se zdálo, že z nich něco bude. Sama našla prostory, krásnou starou školu, jak mi líčila, nepříliš daleko od zdravotnické školy. Je to stará dřevěná budova, která má duši, vykládala, velké místnosti, vysoké stropy, něco úplně jiného než ty nízké zděné bunkry, v nichž vyučuje teď.

„To zní pěkně,“ poznamenal jsem a vyhlížel přitom ven na parkoviště, kde se ve slunečním svitu blýskalo několik aut. Stráň na protějším břehu řeky se zelenala, kromě vybíhajícího pásu domů, které jako by vibrovaly svými mnoha různorodými barvami.

Číšník se vrátil zpátky, vypil jsem sklenici koly jedním dlouhým lokem. Máma začala mluvit o mém vztahu ke Gunnarovi. Prohlásila, že se skoro zdá, že jsem se s ním vnitřně ztotožnil, vytvořil si z něho své superego, toho, který stanovuje, co můžu a nemůžu dělat, co je špatné a co ne.

Odložil jsem vidličku a nůž a zadíval se na ni.

„Ty jsi četla můj deník?“

„Ne, deník ne,“ odvětila, „ale nechal jsi doma ležet nějaký sešit, do kterého sis psal, když jsi teď o prázdninách cestoval. Vždycky přece vůči mně býváš otevřený a o všem mi vyprávíš.“

„Ale to byl deník, mami. A cizí deníky se nečtou.“

„Ne, to je jasné,“ přitakala, „to přece vím. Ale když jsi ho nechal ležet v obýváku na stole, působilo to, jako že v něm nic tajného není.“

„Ale přece jsi poznala, že je to deník, ne?“

„Ne. Je to přece cestovní deník.“

„No dobře, dobře, byla to moje chyba,“ připustil jsem, „neměl jsem ho tam nechávat ležet. Ale co jsi to říkala o Gunnarovi? Že se ti zdá, že jsem se s ním vnitřně ztotožnil? Co jsi tím myslela?“

„Připadalo mi to tak v tom snu, který popisuješ, a taky podle toho, jak o něm potom přemýšlíš.“

„Jo?“

„Tvůj otec byl na tebe hrozně přísný, když jsi vyrůstal. Ale potom najednou zmizel a ty jsi možná dostal pocit, že si můžeš dělat, co se ti zlíbí. Takže máš dvě sady norem, ale obě přišly zvenčí. Jde o to, aby si člověk stanovil svoje vlastní hranice. Musí přijít zevnitř, z tebe samého. Tvůj otec to tak neměl, a proto byl možná tolik zmatený.“

„Je,“ odtušil jsem, „pořád ještě žije, pokud vím. Přinejmenším jsem s ním před týdnem telefonoval.“

„Ale teď se zdá, že sis dosadil na otcovo místo Gunnara,“ pokračovala a krátce na mě pohlédla. „S Gunnarem to nemá nic společného, řeč je o tvých vlastních hranicích. Ale ty jsi teď dospělý a musíš se s tím vypořádat sám.“

„A o to se právě pokouším, když si píšu deník,“ řekl jsem. „Jenže potom si ho kdekdo čte, takže jak se s tím můžu v klidu sám vypořádávat?“

„Omlouvám se. Ale skutečně jsem si nemyslela, že to pokládáš za svůj deník. Ten bych v životě neotevřela.“

„To je v pohodě, jak jsem řekl,“ opakoval jsem. „A nedáme si moučník?“

Dlouho do večera jsme seděli u ní v pokoji a povídali si, pak jsem vyšel do předsíně, zavřel za sebou dveře, přinesl si nafukovací matraci, která stála opřená o zeď v koupelničce, položil ji na podlahu, natáhl na ni prostěradlo, svlékl jsem se, zhasl a uložil se ke spánku. Doléhalo ke mně, že máma uvnitř ještě něco kutí, tu a tam projelo venku auto. Vůně plastové matrace mi připomínala dětství, výlety pod stan, otevřenou krajinu. Doba teď byla jiná, avšak pocit očekávání stejný. Nazítří odjedu do Bergenu, velkého studentského města, nastěhuju se do vlastního bytu a nastoupím na Akademii tvůrčího psaní. Po večerech a nocích budu vysedávat v Café Opera nebo chodit na koncerty skvělých kapel do Hulenu. To je fantastické. Ale nejúžasnější je, že se do toho samého města přestěhuje Ingvild. Domluvili jsme se, že se setkáme, dostal jsem telefonní číslo, na které mám po příjezdu zavolat.

To je až příliš krásné, aby to mohla být pravda, přemýšlel jsem, jak jsem tam ležel na nafukovací matraci, plný neklidu a radosti z toho, co mě brzy čeká. Převaloval jsem se z boku na bok a z pokoje slyšel mámu, jak mluví ze spaní. Ano, říkala. Pak následovala dlouhá pauza. Ano, ozvala se znovu. Je to tak. Dlouhá pauza. Ano. Ano. Hm. Ano.

Druhý den mě máma vzala do obchodu, aby mi koupila bundu a kalhoty. Objevil jsem tam jednu džínovou s koženým límcem, vypadala celkem pěkně, zelené kapsáče a k tomu ještě černé boty. Potom mě doprovodila k autobusu, dala mi peníze na lístek a pak stála na nástupišti a mávala mi, když jsme se rozjeli a pak odbočili z nádraží na silnici.

Po několika hodinách, kdy jsme míjeli lesy, jezera, závratně vysoké hory a úzké fjordy, statky a pole, nás čekala jízda trajektem, potom jsme projížděli dlouhým údolím, kde se silnice vinula vysoko ve svahu a vzápětí úplně dole podél vody, a nekonečnou řadou tunelů, ale posléze začala hustota zástavby a cedulí narůstat, stále častěji jsme míjeli osady, po obou stranách silnice se objevovaly průmyslové stavby, ploty, benzinky, nákupní centra a obytné domy. Zahlédl jsem ukazatel na Vysokou školu obchodní a pomyslel si, tam před čtyřiceti lety studoval Mykle, uviděl jsem psychiatrickou kliniku Sandviken, jak trůní na úpatí hory jako hrad, a na druhé straně moře třpytící se v odpoledním slunci, s plachtami a loděmi lehce rozostřenými v oparu a vzadu za nimi ostrovy, hory a nízko se klenoucí oblohu nad Bergenem.

Vyskočil jsem z autobusu na konci Bryggenu, Yngve měl noční v hotelu Orion a já si měl u něho vyzvednout klíč od bytu. Město okolo bylo ponořené v odpolední dřímotě, jakou dokáží vyvolat jen dny na konci léta. Tu a tam kráčející postava v kraťasech a tričku, za sebou dlouhý poskakující stín. Sluncem ozářené zdi domů, nehybné listí na stromech, plachetnice vyplouvající se spuštěným motorem a skasanými plachtami z přístavu.

Recepce hotelu byla plná lidí, Yngve stál zaneprázdněný za pultem, když mě zahlédl, vysvětlil mi, že právě přijel autobus Američanů, tu máš, tady je klíč a uvidíme se pak, jo?

Svezl jsem se autobusem na Danmarksplass a došel zbývajících tři sta metrů do kopce k jeho bytu, odemkl jsem si, odložil batoh v předsíni a chvíli bez hnutí stál a přemítal, co budu dělat. Okna vedla k severu a slunce putovalo za mořský horizont na západě, takže v místnostech bylo šero a chladno. Cítil jsem z nich Yngveho. Vešel jsem do obýváku a rozhlédl se kolem, potom i do ložnice. Visel tam nový plakát, trochu strašidelná fotografie nahé ženy, pod ní stálo Munch a fotografie. Prohlížel jsem si i snímky okolo, které dělal sám, sérii z Tibetu, země rudě zářila, pózovala mu banda otrhaných kluků a holek, v tmavých očích cizí pohled. V koutě vedle posuvných dveří stála kytara opřená o zesilovač, na něm obrovský echo box. Jednoduchý bílý pléd z IKEA a dva polštáře proměnily postel v pohovku.

Když jsem studoval na gymnáziu, navštívil jsem Yngveho několikrát a pokoje jeho bytu pro mě byly čímsi jako svatyní, představovaly to, kým je a kým chci být i já. Cosi nacházející se zatím mimo můj život, avšak kam se jednou taky přistěhuju.

A ten čas nadešel, říkal jsem si teď a v kuchyni si namazal pár krajíců, které jsem spořádal vestoje u okna s výhledem na staré dělnické domy táhnoucí se v řadách až dolů k ulici Fjøsangerveien. Na druhé straně se ve slunci leskl stožár na hoře Ulriken.

Uvědomil jsem si, že jsem v poslední době byl hodně sám. Kromě těch pár dnů nejdřív s Hilde a potom s mámou jsem netrávil čas s žádným člověkem vlastně od chvíle, co jsem se rozloučil v Athénách s Larsem. Takže jsem se skoro nemohl dočkat, až se Yngve vrátí domů.

Pustil jsem si desku Stranglers a usadil se na pohovce s jedním z jeho fotoalb. Bolelo mě břicho, aniž jsem měl tušení z čeho. Jako bych cítil hlad, ale ne po jídle, nýbrž po všem ostatním.

Třeba už je Ingvild taky ve městě? Třeba sedí v některém ze statisíců bytů, co jsou tu všude kolem mě?

Jedna z prvních Yngveho otázek byla, jak to vypadá s Ingvild. Nic moc jsem mu předtím nepověděl, jen pár slov, když jsme spolu začátkem léta seděli na schodech před jeho bytem, nicméně stačilo to, aby pochopil, že je to vážné. A možná i velké.

Vyprávěl jsem mu, že Ingvild teď taky přijíždí do města, bude bydlet ve Fantoftu a že jí mám zavolat, abychom si domluvili první schůzku.

„Třeba tohle bude tvůj rok,“ podotkl, „nová holka, akademie…“

„Jenže my spolu nechodíme.“

„Nechodíte, ale podle toho, co říkáš, by měla zájem, ne?“

„Možná. Ale pochybuju, že to prožívá tak silně jako já.“

„Co není, může být. Jenom musíš správně rozehrát karty.“

„Aspoň pro jednou?“

„To jsem neřekl,“ podíval se na mě. „Dáš si víno?“

„Rád.“

Vstal, zmizel v kuchyni, pak se znovu objevil s karafou v ruce a zašel do koupelny. Uslyšel jsem jakési odfouknutí a šplouchání, jak cosi teče, načež Yngve vyšel, tentokrát s naplněnou karafou.

„Ročník 1988,“ oznámil. „Ale je docela dobrý. A taky je ho spousta.“

Usrkl jsem si. Víno bylo kyselé, až jsem se otřásl.

Yngve se usmál.

„Tomu říkáš docela dobrý?“ odfrkl jsem si.

„Chuť je přece relativní, musíš ho srovnávat s jinou domácí výrobou.“

Chvíli jsme upíjeli mlčky. Yngve se zvedl a přešel do kouta, kde stála kytara a zesilovač.

„Napsal jsem za tu dobu, co jsme se neviděli, pár písniček. Chceš si je poslechnout?“

„Jasně.“

„No, písniček…,“ přehodil si popruh přes rameno, „je to spíš jenom pár rifů.“

Jak jsem ho tam viděl stát, náhle jsem pocítil příval něhy.

Zapnul zesilovač, zády ke mně naladil kytaru, nastavil echo box a pak začal hrát.

Něha se rozplynula, protože to, co hrál, bylo dobré, zvuk kytary mohutný a majestátní, rify melodické a chytlavé, znělo to jako směs The Smiths a The Chameleons. Nechápal jsem, kde se to v něm bere. Jak jeho muzikálnost, tak prstoklad mi byly naprosto vzdálené. Prostě to uměl, jakmile vzal kdysi kytaru poprvé do ruky, jako by to byl v sobě měl odjakživa.

Teprve když dohrál a odložil kytaru, obrátil se ke mně.

„Je to výborný,“ řekl jsem uznale.

„Myslíš?“ Posadil se zpátky na pohovku. „Jsou to jenom takový maličkosti. Potřeboval bych nějaký texty, abych je mohl dodělat.“

„Já nechápu, proč nehraješ v nějaký kapele?“

„No, občas si trochu zahrajeme s Pålem. Jinak neznám nikoho, kdo by hrál. Ale teď jsi tu přece ty.“

„Jenomže já neumím hrát.“

„Tak můžeš pro začátek psát texty, co ty na to? A na bicí přece umíš.“

„Neumím, vůbec mi to nejde. Ale napsat bych třeba něco mohl. To by mě bavilo.“

„Tak se do toho pusť,“ vybídl mě.

Podzim už se blíží, prolétlo mi hlavou, když jsme stáli na ulici před dlouhou řadou zděných domů a čekali na taxík. Světlá letní noc v sobě skrývala jakousi hloubku, nedokázal jsem přesně určit kde, ale přesto jsem ji vnímal. Příslib čehosi vlhkého, temného a lákavého.

Taxík přijel za několik minut, nasedli jsme a řidič vyrazil rychle a bezohledně z kopce dolů na křižovatku Danmarksplass, kolem starého kina a přes most, podél Nygårdského parku a do centra, kde jsem ztratil orientaci, ulice už byly jen ulice, domy domy, ztratil jsem se v tom velkém městě, doslova mě pohltilo a mně se to líbilo, protože jsem uviděl sám sebe, mladého muže na cestě do velkoměsta plného skla, betonu a asfaltu, neznámých lidí ve světlech lamp, oken a vývěsních tabulí. Jak jsme se do něho nořili stále hlouběji, běhal mi z toho mráz po zádech. Motor vrčel, na semaforu naskočila červená a my zastavili vedle, ano, muselo to být autobusové nádraží.

„Nebyli jsme tenkrát tamhle?“ zeptal jsem se a pokývl směrem k budově na protější straně ulice.

„Ano, máš pravdu,“ přitakal Yngve.

Bylo mi šestnáct a poprvé jsem za ním přijel na návštěvu; aby mě pustili dovnitř, držel jsem se za ruku s jednou z holek, které šly s námi. Půjčil jsem si od Yngveho deodorant a on se pár minut před odchodem z domova přede mě postavil, vyhrnul mi rukávy košile, podal mi svůj gel a sledoval, jak si ho vtírám do vlasů, načež prohlásil, tak, teď můžeme vyrazit.

Nyní mi bylo devatenáct a všechno jsem měl svoje.

Zahlédl jsem, jak se dole v centru zaleskla voda, potom jsme zatočili doleva, okolo mohutné betonové budovy.

„To je Grieghallen,“ řekl Yngve.

„Aha, tak tady stojí.“

„A tady je Mekka,“ dodal hned nato a pokývl směrem k samoobsluze s potravinami, „nejlevnější obchod ve městě.“

„Sem chodíš nakupovat?“

„Když mám málo peněz,“ odpověděl. „Ale tohle je každopádně ulice Nygårdsgaten. Vzpomínáš si na ten text The Aller Værste? Proháněli jsme se po Nygårdsgaten jako někde na Divokým západě.“

„To víš, že jo,“ usmál jsem se. „A co Disken? Vlezl jsem do Diskenu, byl tam děsnej nával…?“

„To byla diskotéka v hotelu Norge. Hned tamhle vzadu. Ale teď už se to tam jmenuje jinak.“

Taxík zajel k chodníku a zastavil.

„Tak jsme tady,“ ozval se řidič. Yngve mu podal stokorunu, já jsem vystoupil a pohlédl na vývěsní štít na budově, před níž jsme stáli. Café Opera – stálo tam růžovými a černými písmeny na bílém podkladu. Za velikými okny seděla spousta lidí, jejich stíny se míhaly mezi jasnými body plamínků zářících svíček. Yngve vystoupil na druhé straně, rozloučil se s řidičem a zabouchl dveře. Tak jdeme, řekl.

Za dveřmi se zastavil a rozhlédl se po lokálu. Pak pohlédl na mě.

„Nikdo známej. Půjdeme nahoru.“

Vyšel jsem za ním po schodech a pak dál mezi několika stoly až k baru, který byl přesně na tom samém místě jako v přízemí. Už jsem ten podnik předtím navštívil, ovšem jenom letmo a za dne: tohle bylo něco jiného. Všude seděli lidé a popíjeli pivo. Připadalo mi to tam skoro jako někde v bytě, který zaplnili stoly a židlemi a v koutě postavili bar.

„Ale tamhle je přece Ola!“ zvolal Yngve. Pohlédl jsem směrem, kterým kývl. Ola, s nímž jsem se toho léta už jednou setkal, tam seděl u stolu spolu se třemi dalšími. Usmál se a mávl na nás. Došli jsme k němu.

„Najdi si židli, Karle Ove,“ vybídl mě Yngve, „sedneme si tady.“

Jedna židle stála u piana u protější stěny, vydal jsem se tam, když jsem ji zvedal, cítil jsem se, jako bych byl nahý, takhle to mám udělat? Můžu ji prostě takhle přenést na druhou stranu místnosti? Pár lidí na mě pohlédlo, studenti, znalí a zběhlí, a já zrudl, ale nebylo úniku, a tak jsem donesl židli ke stolu, kde už se mezitím usadil Yngve.

„Tohle je můj mladší brácha, Karl Ove,“ představil mě, „nastupuje na Akademii tvůrčího psaní.“

Když to říkal, usmíval se. Zběžně jsem pohlédl na ostatní, dvě dívky a jednoho kluka, nikoho z nich jsem předtím neviděl.

„Tak to jsi ty, ten brácha, co se o něm pořád mluví,“ ozvala se jedna z dívek. Měla světlé vlasy, úzké oči, které téměř zmizely, když se usmála.

„Kjersti,“ představila se.

„Karl Ove.“

Druhá dívka měla černé vlasy ostříhané na mikádo, na rtech zářivě rudou rtěnku a černé oblečení, také řekla svoje jméno a stejně tak učinil se širokým úsměvem i bledý, ostýchavý kluk s rezavě blond vlasy, který seděl vedle ní. Jejich jména jsem vzápětí zapomněl.

„Dáš si pivo?“ zeptal se Yngve.

Copak jen tak odejde a nechá mě tady?

„Ano, rád,“ odpověděl jsem.

Yngve se zvedl a já sklopil zrak. Najednou mě napadlo, že můžu kouřit, vytáhl jsem balíček tabáku a začal si balit cigaretu.

„B-byl jsi v Ro-Roskilde?“ ozval se Ola.

Poprvé od základky jsem se setkal s někým, kdo koktá. Člověka by to vůbec nenapadlo, když ho viděl. Měl černé brýle ve stylu Buddy Hollyho, tmavé vlasy, souměrné rysy, a ačkoliv nebyl nijak nápadně oblečený, přesto mě z jakéhosi důvodu napadlo, že nejspíš hraje v nějaké skupině, když nás Yngve představoval. A tentokrát také. Měl bílou košili, černé džíny a černé špičaté boty.

„Ano, byl. Ale moc jsem toho neviděl.“

„P-Proč ne?“

„Dělo se tam toho všude tolik…,“ odtušil jsem.

„Jo, t-to si dokážu představit,“ usmál se.

Stačilo s ním pobýt jen pár minut a poznali jste, že má vřelé srdce. Byl jsem rád, že je Yngveho kamarád, a jeho koktání, které mě minule vyvádělo z míry – Yngve má kamarády, co koktají? – už teď nepůsobilo tak znepokojivě, když jsem zjistil, že má přinejmenším ještě tři další. Nikdo z nich na koktání nereagoval, ani blahosklonně, ani povýšeně, a pocit, jaký jsem měl já – totiž že situace, kdy Ola koktá a já si toho nesmím všímat, je tak zřejmá a nepříjemná, protože copak mu nedochází, že právě to se mi honí hlavou? – nebylo možné z jejich obličejů vyčíst.

Yngve postavil na stůl přede mě pivo a posadil se.

„A co vlastně píšeš?“ pohlédla na mě ta s tmavými vlasy. „Poezii, nebo prózu?“ Také oči měla tmavé. Její chování se vyznačovalo jakousi propracovanou blahosklonností.

Zhluboka jsem se napil piva.

„Teď právě píšu román,“ řekl jsem. „Ale určitě budeme mít i poezii. Tý jsem ještě moc nenapsal, ale možná budu muset… ha, ha!“

„Nebyl jsi to ty, kdo měl svůj program v rádiu a tak podobně?“ zeptala se Kjersti.

„A vlastní rubriku hudebních recenzí v místních novinách,“ doplnil Yngve.

„Jo, ale to už je dávno.“

„A o čem je tvůj román?“ ozvala se ta tmavá.

Pokrčil jsem rameny.

„O všem možném. Řekl bych, že je to taková směs Hamsuna a Bukowského. Četla jsi ho?“

Přikývla a pomalu otočila hlavu, aby se podívala, kdo právě přichází nahoru po schodech.

Kjersti se usmála.

„Prý vás bude učit Hovland, povídal Yngve. To je přece úžasný!“

„Jo, to jo.“

Na chvilku se rozhostilo ticho, pozornost se přestala soustředit na mě, a tak jsem se mohl rozvalit na židli, zatímco ostatní si povídali. Znali se ze školy, studovali medialistiku a o ní se taky bavili. Nad stolem chvíli poletovala jména přednášejících a teoretiků, názvy knih, desek a filmů. Jak tak debatovali, vytáhl Yngve špičku, zastrčil do ní cigaretu a začal kouřit pohyby, které už díky pouhé přítomnosti špičky působily vykalkulovaně. Pokoušel jsem se na něho nedívat, dělat jakoby nic, stejně jako ostatní.

Raději jsem se zeptal: „Ještě pivo?“ Yngve přikývl a já vykročil k baru. Jeden z číšníků stál u pípy na opačné straně, zatímco druhý právě pokládal tác se sklenicemi do okýnka, které, jak jsem pochopil, skrývalo malý výtah.

Fantastické! Malý výtah, který sviští s věcmi nahoru a dolů mezi podlažími!

Číšník u pípy se otupěle ohlédl, zvedl jsem ruku se dvěma nataženými prsty, avšak on si ničeho nevšiml a obrátil se zase zpátky. V tom okamžiku se ke mně otočil druhý číšník a já se lehce naklonil nad pult, abych mu naznačil, že si chci objednat.

„Co to bude?“ zeptal se.

Přes rameno měl přehozenou bílou utěrku, přes bílou košili uvázanou černou zástěru, na tvářích dlouhé kotlety a nahoře na krku tetování. V tomhle městě vypadají dobře dokonce i pinglové.

„Dvě piva,“ odpověděl jsem.

Držel sklenice v jedné ruce, každou pod jednou pípou, a přitom se rozhlížel po lokále.

Vzadu jsem zahlédl známou tvář, Yngveho kamaráda Arvida, přicházel se dvěma dalšími a mířili rovnou k našemu stolu.

První číšník postavil na pult dva půllitry.

„Sedmdesát čtyři korun.“

„Ale já si objednal u kolegy!“ pokývl jsem směrem k druhému.

„Vždyť jste si právě objednal dvě u mě. Jestli i u něho, musíte zaplatit čtyři.“

„Ale na to já nemám peníze.“

„To máme to pivo vylejt, nebo co? Musíte si dávat pozor, co si objednáváte. Dělá to sto čtyřicet osm korun.“

„Počkejte chvilku.“ Došel jsem k Yngvemu.

„Nemáš peníze na půjčení? Vrátím ti je, až dostanu půjčku.“

„Nechtěl jsi mi to náhodou koupit?“

„Jo, ale…“

„Tumáš,“ podal mi stokorunu.

Arvid na mě pohlédl.

„To jsi ty?“

„No,“ pousmál jsem se, nevěděl jsem, co říct, tak jsem ukázal na bar a utrousil já jenom… a šel tam a zaplatil.

Než jsem se vrátil, usadili se u jiného stolu.

„Ty jsi koupil čtyři?“ podivil se Yngve. „Proč?“

„Prostě tak. Trochu zmatek v objednávkách.“

Nazítří ráno pršelo a já zůstal celý den doma, zatímco Yngve byl v práci. Možná to bylo setkáním s jeho spolužáky, možná jen tím, že se blížil začátek školy, každopádně mě zachvátila panika, vždyť vůbec nic neumím a zanedlouho budu vysedávat spolu s ostatními studenty, pravděpodobně mnohem zkušenějšími a šikovnějšími, psát texty a předčítat je, a druzí je budou hodnotit.

Vzal jsem si z police na klobouky deštník, roztáhl ho a rozběhl se lijákem z kopce dolů. Matně jsem si vzpomínal, že je na Danmarksplassu knihkupectví. A skutečně. Otevřel jsem dveře a vstoupil dovnitř, nebyla tam ani noha, zdálo se, že prodávají spíš kancelářské potřeby, ale stálo tam i několik regálů s knihami, které jsem s kapajícím deštníkem v ruce začal pročesávat pohledem. Neměl jsem už skoro žádné peníze, a tak jsem se rozhodl pro paperback. Hlad od Knuta Hamsuna. Stál 39,50, takže mi zbylo dvanáct korun, za které jsem si koupil dobrý chleba v pekárně na náměstíčku za knihkupectvím. Stoupal jsem do kopce v crčícím dešti, který spolu s těžkými, temnými mračny jako by uzavřel okolní krajinu. Voda stékala po oknech a kapotách aut, řinula se z okapů a dolů po svazích, kde se valila ve vlnkách ve tvaru písmene V. Ploužil jsem se nahoru, kolem mě proudily potoky vody, déšť bubnoval do potahu deštníku a igelitka s chlebem a knihou mi při každém kroku narážela do stehna.

Vešel jsem do bytu. Světla tam bylo málo, v koutech nejdál od oken vládlo přítmí, a všechny věci a kusy nábytku nerušeně vyzařovaly svou podstatu. Nedokázal jsem se tam pohybovat, aniž jsem cítil Yngveho, jako by nálada, již vytvářel, spočívala v místnostech, a když jsem si na lince ukrojil několik krajíců čerstvého chleba a vytáhl z ledničky margarín a hnědý sýr, přemítal jsem o tom, jakou atmosféru bude vyzařovat můj pokoj a jestli existuje někdo, koho to vůbec zajímá. To Yngve mi sehnal garsonku, znal jednu dívku, která se chystala na rok do Jižní Ameriky, bydlela nahoře ve čtvrti Sandviken, v Absalon Beyers gate, a já u ní mohl zůstat až do příštího léta. Měl jsem kliku, většina nových studentů bydlela zpočátku na kolejích, buď ve Fantoftu, jako za svých studií táta, kdysi, když jsem byl malý, nebo v Alreku, kde pobýval první půlrok Yngve. Věděl jsem, že ta místa mají nízký status, že nejvíc znamená, bydlí-li člověk v centru, nejlépe poblíž náměstí Torgalmenningen, ale moje lokalita byla taky dobrá.

Najedl jsem se, sklidil jídlo a usadil se s cigaretou a hrnkem kafe v obýváku, abych se pustil do čtení. Obvykle jsem četl rychle, prolétal stránky, aniž jsem se zamýšlel nad tím, jak je text vystavěný, jaké finesy či jazyk autor využil, zajímal mě pouze děj, který mě do sebe vtáhl. Tentokrát jsem se pokoušel číst pomalu, probírat větu za větou, všímat si, co se v každé odehrává, a pokud mi něco připadlo důležité, podtrhával jsem si to propiskou, kterou jsem držel v ruce.

Hned na první stránce jsem něco objevil. Na začátku psal autor v minulém čase, načež náhle přešel do přítomného a pak opět zpátky. Podtrhl jsem si to, odložil knížku a došel si do ložnice k psacímu stolu pro list papíru. Když jsem se vrátil na pohovku, zapsal jsem si:

Hamsun, Hlad. Poznámky, 14/8 1988

Začíná obecně, o městě. Perspektiva vnější. Potom se probouzí hlavní postava. Minulý čas se mění na přítomný. Proč? Nejspíš pro zvýšení intenzity.

Venku lilo. Provoz dole ve Fjøsangerveien hučel téměř jako moře. Četl jsem dál. Příběh byl až nápadně jednoduchý. Hrdina se probouzí ve svém pokoji, potichu schází ze schodů, protože už nějakou dobu nezaplatil nájem, a vyráží do města. Nic zvláštního se neodehrává, jen chodí sem tam, má hlad a přemýšlí o tom. Mohl bych psát přesně o tomtéž. O někom, kdo se vzbudí v garsonce a jde ven. Ale musí tam něco být, něco speciálního, jako například že má hlad. Právě o tom to je. Ale co jiného by to mělo být?

Psaní nejsou žádná kouzla a čáry. Stačí jen vymyslet něco takového, jako se to povedlo Hamsunovi.

Jakmile jsem si to uvědomil, částečně ze mě opadla starost a neklid.

Když se Yngve vrátil domů, ležel jsem na pohovce a spal. Jakmile jsem zaslechl dveře, vyskočil jsem, několikrát si promnul obličej, nevím proč, ale nechtěl jsem, aby viděl, že jsem usnul uprostřed dne.

Slyšel jsem, jak v předsíni odložil na zem batoh, pověsil bundu na věšák a pak mě cestou do kuchyně krátce pozdravil.

Ten uzavřený výraz v obličeji jsem poznával. Nechtěl mít s nikým nic společného, a už vůbec ne se mnou.

„Karle Ove?“ zavolal za chvilku.

„Ano?“

„Pojď sem, prosím tě.“

Udělal jsem, jak řekl, a zastavil jsem se ve dveřích.

„Jak jsi to krájel ten sýr? Nemůžeš si krájet tak tlustý plátky. To ti musím ukazovat, jak se to dělá?“

Položil na sýr hoblík a odkrojil plátek.

„Takhle. Vidíš, jak je snadný krájet tenký?“

„Jo,“ utrousil jsem a obrátil se k odchodu.

„A ještě jednu věc,“ pokračoval.

Znovu jsem se otočil.

„Když tady budeš jíst, uklízej po sobě drobečky, jo? Nehodlám to dělat za tebe, rozumíš?“

„Jasně,“ zabručel jsem a vykročil do koupelny. Měl jsem slzy v očích, tak jsem si je několikrát opláchl studenou vodou, osušil se, vrátil jsem se do obýváku, sedl si a začal číst Hlad, přičemž jsem slyšel, jak Yngve v kuchyni jí, uklízí po sobě a odchází do ložnice. Po chvíli se rozhostilo naprosté ticho a mně došlo, že usnul.

Obdobná epizoda proběhla nazítří, to ho rozčílilo, že jsem po sprchování neutřel podlahu. Taky mě párkrát komandoval, jako by byl nějaký můj nadřízený. Nekomentoval jsem to, sklonil hlavu a udělal, co mi řekl, ale v nitru jsem zuřil. Když jsme se pak odpoledne vrátili z nákupu a já podle jeho mínění příliš silně zabouchl dveře, musíš s tím tak třískat, buď trochu opatrnej, není to moje auto, už jsem se neudržel.

„Přestaň mi sakra říkat, co mám dělat, rozumíš?“ vykřikl jsem. „Už toho mám po krk! Nejsem žádný malý dítě! Pořád mě jenom buzeruješ!“

Stál s klíčem od auta v ruce a teď se na mě podíval.

„Rozumíš?“ opakoval jsem se slzami v očích.

„Už to nikdy neudělám,“ odpověděl.

A už to skutečně radši nikdy neudělal.

Několikrát jsme si v tom týdnu vyšli, pokaždé se odehrálo totéž, Yngve potkal nějaké známé, představil mě, řekl, že jsem jeho bratr a začínám na Akademii tvůrčího psaní. Poskytovalo mi to výhodu, hned jsem někým byl a nemusel to dokazovat, zároveň to ovšem přinášelo určité obtíže, musel jsem se přece podle toho chovat. Říkat to, co by asi tak mohl říkat budoucí spisovatel, něco, co je samotné nikdy nenapadlo. Takhle to však nefungovalo. Přemýšleli už totiž o všem, všichni znali víc než já, ano, a to do té míry, došlo mi posléze, že to samé, co já jsem nyní prohlašoval a myslel si, činili oni už před drahnou dobou a tyto myšlenky dávno překonali.

Ale pít s Yngvem bylo fajn. Po několika půllitrech v nás obou narůstalo nadšení, všechno, co nás přes den dělilo, ticho, které se občas náhle protahovalo, rozčilení pramenící ze situací, kdy jsme najednou nenacházeli žádné styčné body, ačkoliv jich existovalo tolik, to vše mizelo s narůstajícím nadšením a vřelostí, jež následovala: pohlédli jsme na sebe a okamžitě věděli, kdo jsme. Přiopilí jsme táhli městem a do kopců směrem domů, nic nás nemohlo ohrozit, ani ticho, kolem nás se na lesklém asfaltu odrážela světla, tmou projížděly taxíky a procházeli osamělí muži či ženy nebo jiní mladí lidé vracející se z tahu, a já klidně mohl pohlédnout na Yngveho, který kráčel lehce nakloněný dopředu tak jako já, a zeptat se: jak to máš vlastně s Kristin, už ses z toho dostal? a on na mě pohlédl a odpověděl ne, z toho se nedostanu nikdy. Jí se žádná nevyrovná.

Liják, nad námi ubíhající mraky zdola ozářené světly města, Yngveho vážný obličej. Silný zápach exhalací, který se, jak už jsem stačil zjistit, věčně vznášel nad křižovatkou Danmarksplass. Před semafory zastavil moped se dvěma mladými pasažéry; on řídil a teď se opřel nohama o asfalt, ona seděla za ním a objímala ho.

„Vzpomínáš si, jak se se mnou rozešla Stina?“ utrousil jsem.

„Matně.“

„Pustil jsi mi tenkrát The Aller Værste. Všechno jednou přebolí, všechno jednou pomine.“

Podíval se na mě a usmál se.

„Fakt?“

Přikývl jsem.

„A to samý teď platí pro tebe. Přebolí to. A pak se stejně bláznivě zamiluješ do jiný.“

„A kolik ti tenkrát bylo? Dvanáct? To není zrovna totéž. Kristin je láskou mýho života. A ten mám jenom jeden.“

Na to jsem neřekl nic. Stoupali jsme do kopce za bývalými loděnicemi, zabočili doleva pod mohutnou načervenalou cihlovou budovou, o níž jsem věděl, že je to škola.

„Ale aspoň něco z toho mám,“ poznamenal Yngve, „od tý doby, co se nezajímám o jiný holky, začaly ony zničehonic jevit zájem o mě. Kašlu na ně a v tu ránu je můžu mít.“

„Vím, že to tak funguje,“ souhlasil jsem. „Můj problém je, že na ně nedokážu kašlat. Až třeba uvidím Ingvild, budu tak strašně nervózní, že ze sebe nevymáčknu ani slovo. A ona si bude myslet, že takovej jsem, a nic z toho nebude.“

„Ale neboj,“ uklidňoval mě Yngve, „bude to v pohodě. Ona ví, kdo jsi. Vždyť si píšete celý jaro a léto.“

„No jo, ale to píšu. A můžu být, kým chci. Mám dost času, abych to vykoumal. Ale to nepůjde, až se s ní setkám ve skutečnosti.“

Yngve hvízdl.

„Když na to nebudeš tolik myslet, bude to v pohodě. Ona na tom přece bude úplně stejně.“

„Myslíš?“

„No jasně! Dejte si spolu pár piv, abyste se uvolnili. A půjde to jako po másle.“

Vytáhl z kapsy klíč, složil deštník, prošel brankou a nahoru po deštěm ztmavlých, lesknoucích se schodech. Stál jsem za ním a čekal, až odemkne.

„Dáš si ještě skleničku vína, než si půjdeme lehnout?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

Během celého týdne ve mně narůstala netrpělivost a neklid, což byl pocit, který jsem jinak nikdy nemíval. Nejspíš proto, že jsem si přál, aby už to začalo, skutečně začalo. Abych byl svým vlastním pánem, a ne neustále závislý na Yngvem. Už jsem si od něho vypůjčil několik set korun a nejspíš budu ještě pár stovek potřebovat, než mi vyplatí studentskou půjčku. Když jsem se stěhoval z Håfjordu, udělal jsem tu hloupost, že jsem nahlásil na poště jako svou novou Yngveho adresu, takže když jsem k němu přijel, čekal mě tam jednak účet za elektřinu, jednak upomínka z obchodu, kde jsem si koupil stereo. Ta byla vážnější, jestli tentokrát nezaplatím, podniknou právní kroky, aby peníze získali.

Kdyby ta věž alespoň byla kvalitní, skousl bych to. Ale přístroj, který jsem zakoupil, byl naprosto příšerný. Yngve měl NAD zesilovač a dva malé, ale dobré reproduktory JBL, taky Ola měl dobrou sestavu, s komponenty pořízenými samostatně, jak to má být, a ne nějakou podělanou věž Hitachi.

Brzy mi ale na ruku vyplatí přes dvacet tisíc.

Taky jsem přemítal o tom, jestli si mám koupit pornočasopis. Bydlím teď přece ve velkém městě, kde nikoho neznám, stačí jenom vzít nějaký z regálu, položit ho na pult, zaplatit, strčit ho do tašky a odebrat se domů. Avšak nesebral jsem k tomu odvahu, párkrát jsem postával v nedaleké trafice a pohledem klouzal po blonďatých ženských hlavách a velkých prsou a stačilo mi jen spatřit holou kůži vytištěnou na lesklých stránkách a v krku mi narostl knedlík. Ale vždycky jsem nakonec položil na pult noviny a balíček tabáku, nikdy žádný z těch časopisů. Především kvůli tomu, že jsem bydlel u Yngveho a nelíbilo se mi, že bych u něj musel něco ukrývat, ovšem také proto, že v okamžiku, kdy bych položil časopis na pult, bych se nedokázal prodavačovi podívat do očí.

Rozhodl jsem se s tím počkat.

Nadešel den předání bytu; s Yngvem jsme nanosili náklad z Håfjordu ze sklepa do auta, osm krabic, které zcela zacláněly Yngvemu pohled dozadu, když opatrněji než obvykle zatáčel od chodníku a rozjel se z kopce dolů.

„Jestli teď dupneš na brzdu, zlomíš mi vaz,“ poznamenal jsem, protože krabice ležely těsně za mnou naskládané až po střechu.

„Pokusím se tomu vyhnout,“ odtušil Yngve, „ale nic neslibuju.“

Poprvé po několika dnech nepršelo. Nízko nad městem visela hustá šedobílá mračna a ulice kolem nás zalévalo měkké světlo, ale nikoliv nějakým maskujícím či zkrášlujícím způsobem, spíš jen tak nechávalo všechno okolo prosadit sebe sama. Vozovku pokrytou šedivými a černými skvrnami, zelené a žluté zdi, mat exhalací a asfaltového prachu, šedozelené stromy, šedavou lesklou hladinu v zátoce u Verftetu, bývalých loděnic. Barvy začaly získávat na sytosti, když jsme stoupali do svahů v Sandvikenu, tam byla většina domů ze dřeva, jejich světlý nátěr neutrální světlo prozařoval.

Yngve zaparkoval před telefonní budkou vedle malého parčíku. Na zdi domu přes ulici visela cedule s názvem ulice: Absalon Beyers gate.

„Tady to je?“ zeptal jsem se.

„Je to tamten rohák,“ odpověděl Yngve a vystoupil z auta. Rychle zvedl ruku na pozdrav, sledoval jsem jeho pohled, za oknem přízemního bytu stála dívka s hadrem v ruce a sledovala nás.

Přešli jsme ulici, ona vykoukla ze dveří a potřásli jsme si rukou. Prohlásila, že jsme to dokonale načasovali, protože právě skončila s úklidem.

„Tak pojďte dál!“

V bytečku byl nevelký pokoj zařízený tím nejjednodušším způsobem; pod oknem stála pohovka, před ní stolek a u zdi naproti psací stůl. Byla tam ještě rozkládací pohovka na spaní. Z pokojíku vedly dozadu dveře do maličké kuchyňky. To bylo všechno. Malba na stěnách měla tmavý, nahnědlý odstín, což by působilo smutně, nebýt protipožární zdi vedle kuchyňských dveří, na které byl namalovaný obraz krajiny, strom na útesu nad mořem, trochu podobný tomu z krabičky od zápalek, jejž použil Kjartan Fløgstad na obal románu Oheň a plamen.

Všimla si, jak na to zírám, a usmála se.

„Pěkný, viď?“

Přikývl jsem.

„Tady jsou klíče,“ řekla a podávala mi malý svazek. „Tenhle je od hlavních dveří, tenhle od bytu a tenhle ke komoře na půdě.“

„A kde je tady záchod?“ podivil jsem se.

„Dole. Je tam společná koupelna a záchod. Je to trochu nepraktický, ale nájem je díky tomu o dost nižší. Chceš se tam podívat?“

Příkré schody vedly dolů do úzké chodbičky, kde byl na jedné straně suterénní byt, v němž bydlel jakýsi Morten, a na druhé straně sprcha a záchod. To nepohodlí se mi docela zamlouvalo, stejně jako slabý odér plísně ze starých stěn tam dole, připomínalo mi to Dostojevského, chudý mladý student ve velkoměstě.

Když jsme se vrátili nahoru, předala mi svazek vyplněných formulářů ohledně pronájmu, do jedné ruky popadla prázdný kbelík, do druhé smeták a ve dveřích se k nám otočila:

„Tak doufám, že se tady budeš mít dobře! Já jsem tu každopádně zažila hezký chvíle.“

„Díky,“ odvětil jsem, „a šťastnou cestu, uvidíme se příští léto!“

Zmizela za rohem se smetákem pohupujícím se na rameni a my jsme začali nosit dovnitř krabice. Když jsme skončili, nasedl Yngve do auta a odjel do hotelu, kde ho čekala odpolední směna, zatímco já jsem si s nohama na stole vykouřil cigaretu a pak se pustil do vybalování.

Byt ležel na úrovni ulice, přímo pod okny vedl chodník, a ačkoliv venku lidé přímo neproudili, přesto se za oknem prakticky neustále objevovaly hlavy a nezakryté okno do bytu bylo natolik lákavé, že nikdo nedokázal odolat pokušení nakouknout dovnitř. Skláněl jsem se nad svou sbírkou desek, otočil se a střetl se s pohledem jakési čtyřicátnice, která samozřejmě okamžitě odvrátila zrak, přesto však ve mně zanechala svůj otisk. Pověsil jsem plakát Johna Lennona, obrátil se a pohlédl do očí dvěma asi dvanáctiletým klukům; sestavil jsem kávovar, zastrčil šňůru do zásuvky vedle skříně, obrátil se a zíral na mě nějaký vousáč, tak ke třiceti. Abych tomu učinil přítrž, připevnil jsem na jedno okno prostěradlo a na druhé ubrus a pak jsem se s podivným neklidem usadil na pohovce; jako bych uvnitř byl rychlejší než navenek.

Přehrál jsem si několik desek, uvařil si čaj, přečetl pár stránek Hladu. Venku se rozpršelo. V krátkých pauzách mezi skladbami jsem slyšel, jak kapky zlehka dopadají na okno těsně za mojí hlavou. V bytě nade mnou chvílemi kdosi šramotil, venku se mezitím snášel soumrak a v pokoji se pomalu setmělo. Zaslechl jsem, jak jde někdo po schodech, pak hlasitý hovor shora, někdo pustil hudbu, začínal večírek.

Přemítal jsem, jestli mám zavolat Ingvild, byla jediná, koho jsem ve městě znal, avšak zavrhl jsem to, nemohl jsem na první schůzku s ní přijít nepřipravený, měl jsem pouze jedinou šanci a tu jsem nesměl zahodit.

Zvláštní, jaký dojem na mě udělala. Jen jsem s ní půl hodiny seděl u jednoho stolu.

Může se člověk do někoho zamilovat po půl hodině?

Ach ano, může.

Může vás člověk, kterého neznáte a sotva o něm něco víte, zcela naplnit?

Ach ano.

Vstal jsem a přinesl si její dopisy. Nejdelší přišel uprostřed léta, psala o tom, že cestuje napříč Amerikou se svou bývalou hostitelskou rodinou, zastavují se na všech zajímavých místech, která stojí za to, a nebylo jich podle ní málo, skoro každé město mělo kým se pyšnit a bylo něčím proslulé. Zastávky využívá k tomu, aby se vytratila a tajně si zakouřila, popisovala, jinak se rozvaluje na lůžku v karavanu a sleduje krajinu venku, střídavě senzačně nádhernou a dramatickou, střídavě monotónní a nudnou, neustále však cizí a neznámou.

V duchu jsem si Ingvild představoval, ale co víc, já jsem se s ní i ztotožnil, to jest naprosto jsem chápal, co chce říct a jak co vnímá, v tónu, jímž psala, v krátkých záblescích sebe sama, jež mi zprostředkovávala, jsem poznával sám sebe, a skutečnost, že jiný člověk dosáhl až tam, kde jsem byl já sám, jsem nikdy předtím nezažil. Světlo, radost, lehkost, napětí, tak nějak balancující na hranici nevolnosti, protože jsem to tolik chtěl, o nic jiného jsem nestál, ale co když to nevyjde? Co když mě nebude chtít? Co když nejsem dost dobrý?

Odložil jsem dopisy, oblékl si bundu a boty a vyrazil jsem ven, napadlo mě, že zajdu za Yngvem, pracuje až do jedenácti, ale pokud se mi poštěstí, nebude mít moc práce, takže budeme moct prohodit pár slov, zakouřit si nebo tak něco.

Nejdřív jsem přešel na druhou stranu ulice, abych nakoukl do patra nad mým bytem, ale v okně jsem viděl jen několik hlav zezadu. Poměrně dost pršelo, ale já neměl žádný deštník a v pláštěnce jsem chodit nechtěl, a tak ačkoliv to bylo nepříjemné a gel z vlasů mi začal stékat na čelo, sklonil jsem hlavu a vydal se do centra.

V přilehlých ulicích stály dřevěné bíle natřené domy, všechny rohy křivé, střechy v různých výškách, z některých vedly k chodníku kamenné schody, z jiných ne. Ve čtvrti níž už byly dlouhé zděné, poměrně vysoké činžáky, patrně ze začátku století, a soudě podle jednoduchých fasád bez výzdoby, nepochybně postavené pro dělníky.

Nad tím vším, viditelné i z nejužších a nejtmavších uliček, se tyčily hory. A dole probleskovalo mezi domy a stromy moře. Hory byly vyšší než ty v Håfjordu a moře stejně hluboké, avšak vědomí tolik neovlivňovaly; tady spočívala váha ve městě, dlažebních kostkách, asfaltu, zděných činžácích a blocích dřevěných domů, v oknech a světlech, autech a autobusech, v množství obličejů a těl v ulicích, proti tomu se moře a hory zdály lehké, téměř beztížné, jako kulisa, na níž spočinete pohledem.

Kdybych tady žil úplně sám, přemýšlel jsem, například úplně na samotě v malé chatce na úbočí, avšak v naprosto stejné krajině, pak bych vnímal tíhu hor a hlubinu moře, slyšel bych kvílení větru nad vrcholky hor, vlny narážející dole na břeh, a pokud bych se přímo nebál, rozhodně bych byl ve střehu. S krajinou v myšlenkách bych usínal a ráno se opět budil. Nyní tomu bylo jinak, to jsem vnímal celým tělem, tady hrály prim obličeje. Prošel jsem kolem provaznictví, protáhlého dřevěného červeně natřeného stavení připomínajícího spíš nějakou kůlnu, nahoru okolo samoobsluhy a pak dolů na širší hlavní ulici, potom doprava podél klidného šedého kostela Mariakirken, jehož jsem si všiml, už když jsem o tři roky dřív navštívil v Bergenu Yngveho a mámu, protože byl tak málo okázalý a tak dokonale zapadal do svého okolí a taky protože tam stál už od dvanáctého století, a nakonec jsem došel dolů do přístavu Bryggen.

Okolo mě projížděla auta se zapnutými reflektory. V přístavní zátoce se pomalu vzdouvala a klesala černočerná voda. Kotvilo tam několik přivázaných plachetnic, na lesklých trupech se nepatrně odrážela záře světel podél silnice. Na palubě jedné z nich seděla pod přístřeškem skupinka popíjejících lidí, tlumené hlasy, obličeje jen zlehka osvětlené. Z rušné přístavní čtvrti Vågsbunnen proudila auta a vzdáleně ke mně doléhaly zvuky, hudba a výkřiky.

Yngve stál spolu s dalším recepčním za pultem. Když jsem vešel, otočil ke mně hlavu.

„To už se nudíš?“ podivil se. Pohlédl na svého kolegu. „To je můj brácha, Karl Ove. Před týdnem se přistěhoval.“

„Ahoj,“ řekl ten druhý.

„Ahoj,“ opětoval jsem pozdrav.

Kolega zašel do místnosti vzadu, Yngve zlehka poklepával propiskou do pultu před sebou.

„Jenom jsem potřeboval trochu na vzduch,“ vysvětloval jsem, „tak jsem si říkal, že za tebou zaskočím, abych měl nějaký cíl.“

„No jo. Tady se nic neděje,“ odtušil.

„To vidím. A potom půjdeš domů?“

Přikývl.

„Ale Asbjørn přijel do města. Tak bysme se za tebou mohli zítra zastavit a zkontrolovat, jak se máš.“

„Tak jo,“ odpověděl jsem. „A přinesl bys mi deštník? Máš přece dva, že jo? Půjčil bych si ho, než mi přijdou peníze.“

„Zkusím si na to vzpomenout.“

„Tak zatím.“

Přikývl a já vyšel zase ven. Pořád jsem neměl chuť vysedávat doma, a tak jsem se vydal mokrými ulicemi města, nahoru kolem Café Opera, kde bylo podle očekávání plno, avšak já se sám neodvažoval vstoupit, pak opět dolů k moři, kolem jakýchsi polorozpadlých skladištních budov, do kopce, na němž jsem se zastavil, protože, no ano, dole se přímo naproti přes zátoku Vågen ve vlhké šedočerné tmě třpytily Bryggen a Sandviken!

Sešel jsem přes široké volné prostranství, minul budovu se spoustou oken, hotel Neptun, trefné jméno v tomto městě, kde neustále crčí a přetéká voda, prolétlo mi hlavou a pak jsem si řekl, že si to musím zapamatovat a zapsat si to, až dojdu domů, rozhlédl jsem se, na konci pěší zóny spatřil velikou kamennou bránu a uvědomil jsem si, že je to jedna ze starých městských bran, protože máma mi jednou ukázala jinou, přesně takovou, na druhém konci centra. Přešel jsem ulici, minul mohutnou kancelářskou budovu tyčící se jako útes přímo z vody, zahnul jsem za roh a ocitl jsem se v přístavu u Strandkaiterminalen, odkud odplouvala loď do Sognefjordu, a za ním jsem opět uviděl čtvrť Vågsbunnen.

Zachvěl jsem se návalem štěstí. To ten déšť, ta světla, to veliké město. To protože já, já budu spisovatelem, hvězdou, světlem pro ostatní.

Prohrábl jsem si vlasy kluzké od gelu, otřel jsem si ruku o nohavici a zrychlil v naději, že mi ten pocit štěstí vydrží po celou cestu domů a ještě i dlouho potom, ve chvílích, které mě tam čekaly, než si budu moct jít lehnout.

Tu noc se mi zdálo, že postel, ve které ležím, stojí venku na ulici. To mě ani moc nepřekvapuje, pomyslel jsem si, když jsem se vzbudil, pravděpodobně vyzváněním kostelních zvonů v dálce, protože jsem měl postel u stěny přímo pod okny a nejenže jsem zřetelně slyšel zvenku každý krok, ale dům stál navíc na křižovatce, kde se lidé zastavovali cestou z města, bavili se a loučili. Na protější straně ulice stála telefonní budka a ukázalo se, že ji mnozí, za asistence celé party, pilně využívají pro objednávání taxíků, jiní zas pro to, aby si se svým protějškem, kamarádem či kým vyříkávali, jak se věci mají, když je dotyčný zrovna zradil a oni ho teď chtěli seřvat či prosit o smíření.

Chvíli jsem tiše ležel a sbíral síly, načež jsem se oblékl a vydal se dolů do sklepa, s ručníkem v jedné a šamponem v druhé ruce. Chodbička byla plná páry, zašátral jsem po klice od sprchy, bylo zamčeno, nějaký dívčí hlas zevnitř zavolal, budu za chviličku! Ok, odpověděl jsem a opřel se o zeď, abych počkal.

Vedle mě se otevřely dveře a z nich vystrčil rozježenou hlavu kluk starý asi tak jako já.

„Ahoj. Zdálo se mi, že tu někoho slyším. Já jsem Morten. To ty ses nastěhoval do přízemí?“

„Ano, já,“ potřásl jsem mu rukou.

Pousmál se. Stál tam jenom ve spodkách. „A co děláš? Studuješ?“

„Zrovna jsem přijel do města,“ odpověděl jsem. „Budu chodit na takovou školu pro spisovatele.“

„Hm, to zní zajímavě!“

Vtom se otevřely dveře do sprchy. Vyšla dívka, vypadala tak na pětadvacet. Okolo těla měla omotaný veliký ručník, menší okolo hlavy. Za ní se vyvalil oblak páry.

„Ahoj,“ usmála se na nás, „určitě se brzy seznámíme líp. Ale teď je tu každopádně volno!“

Odešla nahoru.

„Ha, ha, ha,“ usmál se Morten.

„A co ty?“ zeptal jsem se. „Studuješ?“

„Probereme to pozdějc! Vysprchuj se, než ti tam zas někdo vleze!“

Betonová podlaha v koupelně studila v místech, kde ji voda neohřála, jako led. V odpadu se zachytil chomáček vlasů, třpytila se na nich pěna z dívčina šamponu. Jedna deska obložení dole zcela nedoléhala a jinak bílé dveře byly dole u lišty zčernalé a o kousek výš poseté fleky. Avšak voda tekla teplá a za chvilku už jsem tam stál s mýdlem ve vlasech a tiše si pobrukoval, nevím proč, ale Ghostbusters.

Když jsem se vrátil k sobě nahoru, netroufal jsem si jít ven, protože mi Yngve neřekl, kdy přesně přijdou, ale nečinilo mi to až takový problém, cítil jsem se mnohem klidnější než předchozí den a využil čas k vybalení a úklidu kuchyňských potřeb, složil jsem si oblečení do skříně, rozvěsil poslední obrázky, sepsal jsem si seznam všeho, co musím nakoupit, až mi přijdou peníze. Když jsem skončil, postavil jsem se ke dveřím a pokusil se všechno vidět očima Yngveho a Asbjørna. Psací stroj na stole vypadal dobře. Stejně jako plakát stodoly a zářivě žlutého obilí pod dramatickou, téměř černou americkou oblohou; zdroj inspirace. Fotografie Johna Lennona, bouřliváka mezi čtyřmi členy The Beatles, taky dobrá. A sbírka desek na zemi u zdi, obsáhlá a impozantní, dokonce i pro Asbjørna, který se vyzná, jak jsem vyrozuměl. Minusem se zdála sbírka knih, čítala jen sedmnáct kusů a já neměl zkušenosti, abych dokázal posoudit, jak jednotlivé tituly působí. Ale Saabye Christensen, od kterého jsem měl jak Beatles, tak Hlemýždě, to byla jistota. To samé Ingvar Ambjørnsen, od něhož jsem měl tři knížky, Sál č. 23, Poslední hon na lišku a Bílé negry.

Na stůl jsem položil rozevřený Agejevův Kokain a vedle narafičil dvě čísla časopisu Vinduet, jedno otevřené, druhé ne. Tři otevřené knížky už by byly moc, to by vypadalo téměř naaranžovaně, avšak u dvou otevřených a jedné zavřené nemohl nikdo pojmout podezření, to bylo dokonalé.

O hodinu později, když jsem se pokoušel psát, se ozval zvonek. Na schodech stáli Yngve a Asbjørn. Cítil jsem z nich jakýsi neklid, už chtěli dovnitř.

„Skvělý, že jsi v Bergenu, Karle Ove,“ usmál se Asbjørn.

„To bych řekl. Pojďte dál!“

Zavřel jsem za námi dveře, oni se zastavili uprostřed místnosti a rozhlíželi se.

„Máš to tu pěkný,“ prohlásil Yngve.

„Hm, skvělý místo pro byt,“ přidal se Asbjørn. „Ale poslyš…“

„Co je?“

„Ten plakát Lennona musíš sundat. Ten musí pryč.“

„Cože?“ podivil jsem se.

„To je tak pro nějakýho gymnazistu. John Lennon, proboha živýho.“

Když to říkal, usmíval se.

„Taky si to myslíš?“ pohlédl jsem na Yngveho.

„Jasně,“ odtušil.

„A co si mám pověsit místo něj?“

„Cokoliv,“ odpověděl Asbjørn. „I Bjøro Håland je lepší.“

„Já mám ale vlastně Beatles rád.“

„To nemyslíš vážně,“ zhrozil se Asbjørn, „cokoliv, jenom ne Beatles.“

Obrátil se k Yngvemu a znovu se usmál.

„Vždyť jsi tvrdil, že tvůj mladší brácha má vytříbenej hudební vkus, ne? Že měl svůj vlastní program v rádiu?“

„Nikdo není bez chybičky.“

„Tak si sedněte,“ vybídl jsem je. Epizoda s plakátem mě sice rozhodila a zrudl jsem, jistěže je to jako u gymnazisty, došlo mi, jak jsem mimo, jakmile to Asbjørn vyslovil, i přesto jsem však cítil hrdost, že jsou hosty v mém vlastním bytě, obklopení mými věcmi.

„Říkali jsme si, že si zajdeme do města někam na kafe nebo tak,“ ozval se Yngve. „Přidáš se?“

„A nemůžeme si dát kafe tady?“ navrhl jsem.

„To už je lepší sedět v Opeře, ne?“ namítl.

„Jo, to jo,“ přikývl jsem. „Tak chvilku počkejte, vezmu si něco na sebe.“

Když jsme vyšli na schody, nasadili si Asbjørn i Yngve sluneční brýle. Moje zůstaly uvnitř, ale vracet se pro ně mi připadalo příliš okaté, tak jsem to nechal být a vydal se s nimi dolů mokrými ulicemi, které se blýskaly v odlesku slunečních paprsků, pronikajících mezerami mezi mračny nad námi.

S Asbjørnem jsem se setkal jen několikrát a nikdy jsem s ním nemluvil dlouho, avšak věděl jsem, že je pro Yngveho důležitý, a proto tedy i pro mě. Všiml jsem si, že se často směje, načež vždycky úplně zmlkne. Měl krátké vlasy, na tvářích jakýsi náznak kotlet, trochu baculatý obličej a vřelé, pozorné oči. Nezřídka mu v nich jiskřilo. Stejně jako Yngve byl toho dne celý v černém. Černé levisky, černá kožená bunda, černé martensky se žlutými švy.

„To je fakt super, že tě vzali na tu akademii,“ poznamenal nyní. „A Ragnar Hovland je přece úžasnej. Četl jsi od něj něco?“

„Ne, nečetl.“

„Tak to rozhodně musíš. Vznášet se nad vodou, to je zásadní norskej studentskej román.“

„Fakt?“

„Jo. Nebo zásadní bergenskej román. Je naprosto over the top. Ne, Hovland je fakt dobrej. A má rád Cramps. Už jenom to!“

Over the top byl jejich oblíbený výraz, to už jsem zaznamenal.

„Aha.“

„Cramps jsi slyšel, ne?“

„Jo, jasně.“

„Začínáte zítra?“ zeptal se Yngve.

Přikývl jsem.

„Musím přiznat, že jsem trochu nervózní.“

„Vzali tě,“ uklidňoval mě Yngve, „a vědí přece, co dělají.“

„To doufám,“ odtušil jsem.

Přes den bylo Café Opera úplně jiné místo než večer. Teď tu nevysedávali studenti popíjející pivo, ale všelijací lidé, dokonce i postarší padesátnice, před sebou šálek a dort. Našli jsme si stůl u okna dole v přízemí, pověsili si bundy přes opěradla židlí a šli si objednat. Já jsem byl švorc, a tak Yngve koupil café au lait i pro mě, zatímco Asbjørn si dal espresso. Když mu podali maličký šálek, vzpomněl jsem si, že přesně takový nám přinesli na první zastávce kamionu těsně za italskou hranicí, požádali jsme o kafe a dostali jsme ty titěrné šálečky, avšak káva v nich byla tak silná a hutná, že se nedala pít. Vyplivl jsem ji zpátky do šálku s pohledem upřeným na číšníka, který si ničeho nevšiml, protože všechno přece bylo v naprostém pořádku.

Ale zdálo se, že Asbjørnovi espresso chutná. Foukal do černohnědé hladiny a pak si usrkl, odložil šálek na podšálek a zadíval se ven z okna.

„A četl jsi Jona Fosseho?“ zeptal jsem se a pohlédl na něho.

„Ne. Je dobrej?“

„Nemám tušení. Je to další z učitelů.“

„Vím jenom, že píše romány,“ dodal Asbjørn. „Je modernista. Západonorskej modernista.“

„Proč se nezeptáš mě, jestli jsem nečetl Jona Fosseho?“ ozval se Yngve. „Já přece taky čtu.“

„Nepamatuju si, že bys o něm mluvil, tak jsem počítal, že jsi ho nečetl,“ bránil jsem se. „A četl?“

„Ne,“ odpověděl Yngve. „Ale mohl jsem.“

Asbjørn se rozesmál.

„Vy teda fakt nezapřete, že jste bráchové!“

Yngve vytáhl svou špičku a zapálil si cigaretu.

„Vidím, že jsi ještě neodložil svoje móresy à la David Sylvian,“ poznamenal Asbjørn.

Yngve jen zavrtěl hlavou a pomalu vyfoukl kouř nad stůl.

„Chtěl jsem si koupit i brejle, jako má on, ale cena mě poněkud vyvedla z konceptu.“

„Probůh, Yngve, tohle byl teda tvůj nejhorší vtip. A to už je co říct.“

„Jo, to připouštím,“ rozesmál se Yngve. „Ale tak jeden nebo dva z deseti se povedou. Problém je, že se člověk musí prokousat těma špatnejma, aby narazil na ty dobrý.“

Asbjørn otočil hlavu ke mně.

„Měl jsi vidět Yngveho, když přišel na to, že se letišťátko v Jølsteru musí samozřejmě jmenovat Mezinárodní letiště Astrup. Chechtal se tak, že musel odejít z místnosti. Svýmu vlastnímu vtipu!“

„Vždyť byl taky dokonalej,“ rozesmál se Yngve. Asbjørn vzápětí taky. Ale pak, jako by někdo otočil vypínačem, zmlkl a na okamžik seděl úplně tiše. Poté vytáhl krabičku cigaret, všiml jsem si, že kouří značku Winston, jednu si zapálil a druhým lokem dopil svoje espresso.

„Nevíš, jestli je ve městě Ola?“ zeptal se.

„Jo, už je nějakou dobu zpátky,“ přisvědčil Yngve.

Začali mluvit o škole. Většinu jmen, která zmiňovali, jsem v životě neslyšel, a jelikož mi byl kontext tak neznámý, nedokázal jsem se zapojit, ani když narazili na filmy či skupiny, které jsem znal. Rozhovor se vyvinul skoro v hádku. Yngve se domníval, že neexistuje nic pravého a v jádru ryzího, všechno je svým způsobem póza, dokonce i image Bruce Springsteena, uvedl jako příklad. Všechna jeho obyčejnost je stejně afektovaná a vykalkulovaná jako excentričnost a pózy Davida Sylviana nebo Davida Bowieho. V tom máš pochopitelně pravdu, souhlasil Asbjørn, ovšem nevylučuje to možnost, že někdo ve svém projevu skutečně opravdový je. A kdo třeba, podle tebe? opáčil Yngve. Hank Williams, odpověděl Asbjørn. Hank Williams! odfrkl si Yngve. Všechno, co o něm koluje, jsou mýty. Jaký mýty, prosím tě? Country mýty, prohlásil Yngve. Ježíšikriste, Yngve…

Yngve pohlédl na mě.

„V literatuře je to totéž. Není rozdíl mezi zábavným a intelektuálním highbrow románem, první je stejně dobrý jako druhý, rozdíl je jenom v auře, který se jim dostane, a o tý rozhodujou čtenáři, ne kniha sama o sobě. Neexistuje nic jako ‚kniha sama o sobě‘.“

Na nic z toho jsem nikdy předtím nepomyslel, tak jsem mlčel.

„A co komiksy?“ nedal se Asbjørn. „Je Kačer Donald stejně dobrej jako James Joyce?“

„V zásadě jo.“

Asbjørn se rozesmál a Yngve se pousmál.

„Ale zcela upřímně,“ pokračoval, „dílo nebo umělce definuje jeho přijetí, a na to taky umělci pochopitelně hrajou. Ať jsou vysoko, nebo nízko, všechno je póza.“

„Pracuješ jako recepční,“ uchechtl se Asbjørn, „takže bys to měl vědět.“

„A ta tvoje bunda, mimochodem, ta je jenom jako kožená,“ kontroval Yngve.

Znovu se rozesmáli a potom se rozhostilo ticho. Yngve vstal a přinesl noviny, já udělal totéž, avšak zatímco jsme v nich listovali, téměř jsem nevnímal, co na stránkách stojí, tak obrovské vzrušení jsem prožíval z toho, že sedím jednoho nedělního odpoledne v bergenské kavárně se dvěma protřelými studenty a není to výjimka, nejsem tu jen na návštěvě, nýbrž jsem toho všeho součástí.

Zvedli jsme se za půl hodiny, oni měli namířeno k Olovi, bydlel v jedné z ulic za koncertní síní Grieghallen, a Yngve mi nabídl, jestli nechci jít s nimi, ale já odmítl, že se musím zkusit trochu připravit na zítřek, avšak skutečný důvod byl, že jsem měl ze všeho takovou radost, že už jsem ji nedokázal unést a potřeboval jsem být sám.

Loučili jsme se před restaurací Dickens na náměstí Torgalmenningen, popřáli mi hodně štěstí a Yngve mě nabádal, abych mu pak zavolal a řekl mu, jak to šlo, a já ho poprosil, jestli by mi naposledy nepůjčil nějaké peníze. Přikývl a vytáhl padesátikorunu a já potom spěchal v poryvech deště přes rozlehlé otevřené prostranství uprostřed města, na domy na úbočích hor sice stále zářilo slunce, přímo nade mnou však oblohu zakrývaly těžké modročerné mraky.

Když jsem přišel domů, nejenže jsem fotku Johna Lennona sundal ze zdi, ale navíc jsem ji roztrhal na kousíčky a vyhodil do koše. Pak jsem se rozhodl zavolat Ingvild a zeptat se, jestli se nesejdeme o víkendu, to mi připadalo jako vhodná příležitost, cítil jsem se úžasně lehce na duši a jako by se ona lehkost stala branou k Ingvild, protože právě na ni jsem myslel po celou dlouhou cestu do kopců, zdálo se, že moje tělo vyrovnává napětí po hodině s Yngvem a Asbjørnem ještě větším napětím, jistěže naprosto jiného druhu, protože zatímco s Yngvem a Asbjørnem se zdál nesnesitelný samotný okamžik a co se tehdy a tam odehrávalo, pokud jde o Ingvild, napětí se týkalo toho, co se stane teprve v budoucnosti, okamžiku, kdy se uvolní a já a Ingvild budeme spolu.

Ona a já.

Představa, že je to opravdu možné, že to není pouhý sebeklam, ve mně doslova explodovala.

Venku se zatáhlo, slunce úplně zmizelo, na silnici pleskaly dešťové kapky. Přeběhl jsem k telefonní budce, položil si lístek s číslem do Fantoftu na aparát, vhodil do něho pětikorunu, vytočil číslo, čekal. Ozval se hlas jakéhosi mladíka, zeptal jsem se na Ingvild, on odpověděl, že nikdo toho jména tam nebydlí, já na to, že se měla nastěhovat, ale možná se tak ještě nestalo, on řekl, ano, to je možné, jeden pokoj je stále volný, omluvil jsem se za vyrušení, on na to, že se nic nestalo, a já jsem zavěsil.

Kolem sedmé večer zazvonil zvonek u dveří. Šel jsem otevřít; stál tam Jon Olav.

„Čau! Jak jsi mě tu našel?“ divil jsem se.

„Zavolal jsem Yngvemu. Můžu dál?“

„Že se ptáš!“

Neviděl jsem ho od Velikonoc, kdy jsem s ním byl ve Førde v hospodě, kde jsem poznal Ingvild. V Bergenu studoval práva, ale z toho, co mi následující půlhodinu vyprávěl, jsem pochopil, že hodně času a sil věnuje ekologické organizaci Příroda a mládež. Jon Olav byl založením idealista: kdysi v létě jsme společně trávili prázdniny u babičky a dědečka v Sørbøvågu, mohlo nám být tak dvanáct třináct, a jednou jsme se bavili, já stál opřený o řídítka kola a vykládal o různých holkách v našem okolí a o jedné z nich jsem prohlásil, že je hrozná, ale vtom na mě Jon Olav uhodil, a ty si snad o sobě myslíš, že jsi nějakej krasavec, nebo co?

Zastyděl jsem se a musel jsem chvíli jezdit sem tam na kole, abych to překonal, ale na ten okamžik jsem nikdy nezapomněl, na jeho ohleduplnost vůči druhým a odhodlání je bránit.

Povídali jsme si, vypili hrnek čaje a pak se mě zeptal, jestli nechci zajít k němu, bydlí kousek odtud, jasně že jsem chtěl a brzy už jsme se ubírali z kopce dolů.

„Neviděl jsi náhodou v létě Ingvild?“ zeptal jsem se.

„Párkrát, ale jenom zběžně. Jak se má? Vy jste si psali, ne?“

„Jo. Píšeme si od jara. Má teď přijet do města, tak jsem si říkal, že bysme se mohli vidět.“

„Líbí se ti?“

„To je poněkud slabší výraz,“ odtušil jsem, „něco takovýho jsem nikdy k nikomu necítil.“

„Tak to je síla,“ usmál se. „Už jsme tu.“

Zastavil se před jedním ze vstupů do dlouhého, vysokého činžáku přímo naproti provaznictví. Chodba a schody byly ze dřeva, působily tak nějak naze, téměř uboze. V bytě byly dvě malé místnosti, záchod venku na chodbě, sprcha žádná. Jeho sbírka desek, kterou jsem se probíral, zatímco Jon Olav odešel na záchod, mi připadala malá a náhodná, skládala se rovným dílem z dobrých i špatných kousků, některé z nich si, když vyšly, kupovali všichni, pár bylo opravdu kvalitních, třeba Waterboys, pár o něco horších, jako The Alarm. Očividně šlo o sbírku člověka, kterého hudba nijak zvlášť nezajímá a jen tak povlává za ostatními. Ovšem dřív hrával v nějaké skupině, uměl na saxofon, a právě Jon Olav mě kdysi v dětství naučil základní rytmus na bicí, souhru hajtky, virblu a kopáku.

„Musíme vyrazit někdy večer ven,“ řekl, když se vrátil do bytu, „abych tě mohl seznámit s kámošema.“

„Jsou to ti stejní jako dřív?“

„Jo. Nejspíš to tak bude vždycky. Idar a Terje, s nima se vídám nejvíc.“

Vstal jsem.

„Tak se domluvíme. Už budu muset vyrazit. Zítra je první den školy.“

„Mimochodem, gratuluju, že tě přijali!“

„No, je to fajn pocit, ale jsem taky trochu nervózní. Nemám tušení, jaká tam bude úroveň.“

„Pojedeš si prostě po svým, ne? A z toho, co jsem četl, by to mělo být dobrý.“

„Doufejme, že jo. Tak zatím!“

Uprostřed noci jsem měl poluci, probudilo mě to a několik vteřin jsem ležel ve tmě a přemítal, jestli mám vstát a vzít si čisté spodky, avšak vzápětí jsem usnul. Za deset minut šest jsem znovu otevřel oči. Jakmile jsem se probral a uvědomil si, kde ležím, sevřel se mi žaludek nervozitou. Zavřel jsem oči a pokoušel se znovu usnout, ale cítil jsem příliš velké napětí, a tak jsem vstal, omotal si kolem pasu ručník a vyrazil po studeném schodišti a studenou chodbičkou do studené koupelny. Po půlhodině pod vařící sprchou jsem se vrátil nahoru a pečlivě a metodicky se oblékl. Černá košile a černá vesta se šedými zády. Černé levisky, ocvočkovaný pásek, černé boty. Spoustu gelu do vlasů, aby držely tak, jak mají. Taky jsem si schoval jednu igelitku s logem Virgin, kterou jsem si vzal u Yngveho, a teď jsem do ní strčil zápisník, propisku a ještě Hlad, abych jí dodal trochu váhy.

Ustlal jsem postel, složil ji, takže z ní byla opět pohovka, vypil jsem hrnek čaje, pořádně jsem ho osladil, protože jsem do sebe nedokázal vpravit ani sousto k snídani, a pak jsem jen seděl a civěl z okna na lesklou telefonní budku zářící ve slunečním svitu, na stinný trávník v parku za ní, na stromy v pozadí a za nimi se prudce zvedající horu s řadou cihlových domů, také skrytých ve stínu, potom jsem vstal a pustil si desku, prolistoval několik čísel časopisu Vinduet, to vše abych nějak zabil čas do devíti hodin, kdy jsem mohl vyrazit ven. Škola začínala až v jedenáct, ale říkal jsem si, že se můžu nejdřív trochu projít po městě, zajít třeba někam do kavárny a chvíli si číst.

Ulicí šel kominík, přes rameno dlouhou stočenou štětku. Po trávníku se plížila kočka. Silnicí na úbočí hory, která byla vidět mezerami mezi domy, přijížděla pomalu, bez sirény či blikání majáku, sanitka.

Právě v tomto okamžiku jsem získal pocit, že můžu dosáhnout stavu, kdy ve mně neexistují hranice. Nejednalo se o psaní, šlo o něco jiného, o naprostou otevřenost, asi jako kdybych právě teď mohl vstát a jít a jen jít dál a dál, až na konec světa.

Ten pocit přetrvával tak půl minuty. Poté zmizel, a ačkoliv jsem se ho pokoušel znovu vyvolat, nepodařilo se mi to, podobně jako zmizí sen a pak nám vyklouzne, kdykoli se ho snažíme zachytit.

Když jsem o několik hodin později scházel ulicemi dolů do centra, cítil jsem po těle jen slabou a nikterak nepřátelskou nervozitu, ano, cítil jsem se lehce a dobře, jistě i díky zářícímu slunci a životu v ulicích okolo mě. Cestou vzhůru ke Klosteretu jsem si všiml dlouhých stébel vyrůstajících na kraji asfaltu a také holých balvanů vykukujících tu a tam mezi domy, spojovaly město s okolními divokými horami a mořem v údolí, se vším tím lidmi neopracovaným, a zjištění, že město je součástí krajiny a není uzavřené samo do sebe, jak mi to připadalo první dva dny, ve mně vyvolalo další příval libých pocitů. Všude prší, všude svítí slunce, všechno souvisí se vším.

Yngve mi podrobně popsal cestu a neměl jsem problém se zorientovat, sešel jsem úzkou uličkou, minul několik podivných křivých domků a dole na břehu moře se rozkládaly bývalé loděnice, Verftet. Byly postavené ve stylu devatenáctého století, dokonce se tam tyčil i vysoký tovární komín. Došel jsem ke vchodu, stiskl kliku, bylo otevřeno, a tak jsem vstoupil dovnitř. Z jedněch dveří vyšel nějaký třicátník, měl velké černé brýle, flekaté tričko, umělec.

„Hledám Akademii tvůrčího psaní, nevíte, kde to je?“ zeptal jsem se ho.

„Nemám tušení. Tady každopádně ne.“

„Určitě?“

„Určitě, kdyby to tak nebylo, tak to neříkám.“

„To asi ne.“

„Ale zkus to nahoře na druhý straně. Jsou tam nějaký kanceláře.“

Udělal jsem, jak mi řekl. Vyšel jsem tam po schodech a vstoupil do dveří. Na stěnách chodby visely fotografie loděnic v době jejich největšího rozkvětu, na konci jsem zahlédl točité schodiště.

Otevřel jsem další dveře, za nimi další chodba, jedny z mnoha dveří po stranách byly pootevřené, nakoukl jsem dovnitř, ateliér, obrátil jsem se a šel zpátky, zastavil se ve vstupní chodbě, kam právě vcházela žena ve světlemodrém kabátě, něco málo přes třicet, měla baculatý obličej, veliké oči a trochu křivé zuby.

„Nevíte, kde najdu Akademii tvůrčího psaní?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že je to tamhle nahoře. Ty jsi student?“

Přikývl jsem.

„Já taky,“ pousmála se. „Nina.“

„Karl Ove.“

Vydal jsem se za ní nahoru po schodech. Přes rameno si nesla velkou kabelku a její konvenční vzhled mě zklamal, nejen pokud šlo o kabát, tašku a úzké paničkovské kozačky, ale i pokud šlo o účes, hodící se tak pro holčičky někdy v devatenáctém století, očekával jsem něco drsnějšího, divočejšího, temnějšího. Přinejmenším ne obyčejného. Pokud přijali někoho obyčejného, mohlo se stát, že i já se tam dostal, protože jsem obyčejný.

Otevřela dveře nahoře nad schody a vstoupili jsme do rozlehlé místnosti se šikmými stěnami a třemi velikými okny na jedné straně a dvojími dveřmi, mezi nimiž stála knihovna, na straně druhé. Uprostřed lavice uspořádané do podkovy. Seděli tam tři lidé. V čele před nimi stáli dva muži. Ten vysoký a hubený, v saku s vyhrnutými rukávy, na nás pohlédl a usmál se. Všiml jsem si, že má na krku zlatý řetízek a na prstech několik prstenů. Druhý muž na nás vrhl bleskurychlý pohled a sklopil zrak, byl menší a také v saku, pod příliš těsnou košilí se mu rýsovalo malé bříško. Oba měli knírek. Prvnímu mohlo být pětatřicet, druhému, který si založil ruce křížem, okolo třiceti.

Působili nervózně, z obou přímo čišelo, že by se právě teď nejraději nacházeli někde úplně jinde. Avšak z každého naprosto jiným způsobem.

„Vítáme vás,“ řekl ten vysoký, „Ragnar Hovland.“

Podal jsem mu ruku, představil jsem se.

„Jon Fosse,“ druhý své jméno rychle, ano, téměř vyplivl.

„Zatím se usaďte,“ pokračoval Ragnar Hovland, „v kávovaru je kafe i voda, jestli chcete, poslužte si.“

Když mluvil, díval se střídavě na Ninu a na mě, ale jakmile skončil, uhnul pohledem. Hlas se mu nepatrně chvěl, jako by musel skutečně zmobilizovat síly, aby něco dokázal vyslovit. Zároveň působil lišáckým dojmem, jako by věděl cosi, o čem nikdo jiný nemá tušení, a skoro jako by musel uhnout pohledem, aby se nám mohl v duchu smát.

„Ještě jsem nepřečetl žádnou vaši knihu,“ pohlédl jsem na něho. „Ale loni jsem pracoval jako učitel a používali jsme jednu z vašich učebnic.“

„Jo? To je zvláštní,“ odtušil. „Nikdy jsem žádnou učebnici nevydal.“

„Ale stálo tam vaše jméno,“ nedal jsem se. „To vím stoprocentně. Ragnar Hovland, ne?“

„Ano, jistě. Ale žádnou učebnici jsem nenapsal.“

„Ale já to viděl na vlastní oči.“

Usmál se.

„To není možné. Ledaže bych měl někde dvojníka.“

„Vím to na sto procent,“ opakoval jsem, ale došlo mi, že to nikam nevede, a tak jsem si odložil tašku na jednu ze židlí, přistoupil ke kávovaru, vzal si jeden ze sloupečku plastových kelímků a nalil si do něj kafe. Viděl jsem tam jeho jméno, byl jsem si naprosto jistý. Proč to nechtěl přiznat? Vydat učebnici pro základní školy přece není žádná ostuda. Anebo zrovna je?

Sedl jsem si, zapálil si cigaretu a přitáhl si k sobě popelník. Na druhém konci stolu seděla tmavovlasá žena ve středním věku a sledovala mě. Když se naše pohledy střetly, usmála se.

„Else Karin,“ představila se.

„Karl Ove.“

Vedle ní seděla dívka a četla si. Mohlo jí být tak pětadvacet, měla dlouhé světlé vlasy stažené do ohonu, což jako by jí napnulo celý obličej a spolu s drobnými, rovnými ústy jí dodávalo přísného vzhledu, který jen posílil krátký pohled, jímž si mě změřila a v němž jsem pocítil značnou dávku skepse.

Naproti seděl mladík stejného věku, vysoký a hubený, s malou hlavou a velkým ohryzkem, s výraznými, lehce ohrnutými rty, bylo na něm cosi bezprostředně formálního a obyčejného.

„Já jsem Knut,“ představil se, „těší mě.“

Do dveří vešli další dva, jeden měl plnovous, brýle a kostkovanou červenou flanelovou košili, světlemodrou bundu a hnědé manšestráky, prolétlo mi hlavou, že vypadá jako záskok za prodavače v antikvariátu s komiksy nebo tak něco. S ním se objevila dívka, spíš menší, na sobě objemnou černou koženou bundu, černé kalhoty, černé těžké boty. Vlasy měla taky černé a za krátký okamžik, co jsem ji sledoval, stačila dvakrát pohodit hlavou a odhrnout si ofinu dozadu. Ale ústa měla citlivá a oči jí žhnuly jako dva černé uhlíky.

„Petra,“ řekla a odtáhla si židli.

„A já jsem Kjetil,“ pravil on a mazaně se pousmál s pohledem upřeným do stolu.

Ona dvakrát za sebou rychle zamrkala a pak odhalila zuby, jako by chtěla zavrčet.

Nechtěl jsem na ni civět, a tak jsem se zadíval velkými vikýřovými okny ven na fjord a na dok na protějším břehu, kde stál mohutný rezavý lodní trup.

Dveře se znovu otevřely a vstoupila hubená žena kolem třiceti pětatřiceti, až na veselé, živé oči mi připadala nezajímavá, neslaná nemastná.

Usrkl jsem si kafe a znovu pohlédl na tmavou dívku. Měla tak jemné a půvabné rysy, a přitom působila tvrdě, až skoro brutálně.

Podívala se na mě, usmál jsem se, ona taky, já zrudl, zprudka uhasil cigaretu v popelníku a vytáhl blok a položil ho před sebe na lavici.

„Tak jsme asi všichni,“ pronesl Ragnar Hovland a došli s Jonem Fossem na druhý konec místnosti, kde visela na zdi tabule. Usadili se.

„Nedojdeme pro Sagena?“ zeptal se Fosse.

„Dáme mu ještě pár minut,“ odpověděl Hovland.

Každopádně jsem tam byl o hodně mladší než všichni ostatní. Kdesi jsem četl, že průměrný věk debutantů přichází v Norsku těsně po třicítce. Já to chtěl zvládnout po dvacítce. Ale tam se vešli i další. Petra, ta přísná, Knut, Kjetil. Jim bylo všem kolem pětadvaceti. A té tmavé mohlo být tak čtyřicet? Přinejmenším se tak oblékala, široké rukávy a velké náušnice. Avšak přiléhavé kalhoty. Pečlivě namalované obočí. Výrazná rtěnka na úzkých rtech. Co asi tak doprčic může psát?

A pak ještě ta Nina. V jejím obličeji jako by něco přetékalo, bledost, příliš mnoho kůže, náznak černých kruhů pod očima, záplava světlých vlasů. Píše asi líp, ale na druhou stranu, jak dobré to asi může být?

Do dveří vstoupil drobný muž, nepochybně Sagen. Měl na sobě modrou námořnickou čepici, hnědou koženou bundu, modrou košili a tmavě hnědé manšestráky. Tmavé vlnité vlasy, pleška, malé bříško.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekl a otevřel dveře napravo, chvíli uvnitř šramotil, načež opět vyšel bez bundy a čepice. Posadil se.

„Tak tedy můžeme začít?“ pohlédl na druhé dva. Hovland se opíral rukama o okraj sedáku židle, Fosse seděl, ruce měl založené na prsou a zíral šikmo před sebe. Oba přikývli a Sagen nás přivítal. Chvíli nám povídal o tom, jak škola vznikla, že to byl jeho nápad a jak ho uskutečnili, že toto je druhý ročník a studovat tu je privilegium, vybrali nás z více než sedmdesáti uchazečů a učitelé patří mezi nejlepší spisovatele v zemi. Pak předal slovo Fossemu a Hovlandovi, kteří nám řekli něco o náplni studia. Tento týden budeme v plénu procházet texty, na základě nichž nás přijali. Potom budou postupně následovat bloky věnované poezii, próze, dramatu a esejistice. Mezi nimi bude vždy období pro psaní a návštěvy hostujících vyučujících. Jeden z nich se objeví víckrát, jmenuje se Øystein Lønn, a bude jakýmsi vedoucím lektorem, tedy kromě Hovlanda a Fosseho. Na jaře pak přijde delší období pro vlastní tvorbu, protože budeme odevzdávat obsáhlejší závěrečnou práci, která bude hodnocena. Vyučování bude probíhat tak, že dva lektoři projdou nejprve teorii, pak budou následovat úkoly a rozbor textů. Nepůjde o žádnou literární historii, ozval se náhle Jon Fosse, bylo to poprvé, co se ujal slova, texty, o nichž chtějí diskutovat, jsou především z poslední doby, tedy modernistické nebo postmodernistické.

Øystein Lønn, další neznámý spisovatel.

Zvedl jsem ruku.

„Ano?“ pokynul mi Hovland.

„Víte, kdo budou další hostující lektoři?“

„No, všechna jména ještě nemáme pohromadě. Ale Jan Kjærstad a Kjartan Fløgstad přijedou každopádně.“

„To je skvělé!“ odtušil jsem.

„Žádné ženy?“ ozvala se Else Karin.

„Ale ano, jistěže,“ ujistil ji Hovland.

„Možná byste se teď mohli jeden po druhém představit?“ navrhl Sagen. „Že byste nám třeba řekli, jak se jmenujete, kolik vám je a co píšete?“

Začala Else Karin, dala si načas, a když mluvila, postupně se podívala na každého v místnosti. Je jí osmatřicet a vydala dva romány, avšak bez jakékoliv odborné průpravy, doufá, že během následujícího roku udělá v tomto směru pokrok. Bjørg, té nezajímavé s živýma očima, už taky vyšel román. Nikdo z ostatních ještě nedebutoval.

Když jsem přišel na řadu, řekl jsem své jméno, že je mi devatenáct, že píšu prózu, něco mezi Hamsunem a Bukowskim, a že v současné době pracuju na románu.

„Petra, čtyřiadvacet, próza,“ nechala se slyšet Petra.

Rozdali nám plán výuky, potom přinesl Sagen štos knih, byly pro nás, dárek od jednoho nakladatelství, mohli jsme si vybrat mezi dvěma, buď Dary z hrobu od Tora Ulvena nebo Od Merete Morken Andersenové. O ani jednom z nich jsem taky neslyšel, ale kvůli jménu jsem si vybral Ulvena.

Všichni odcházeli společně a cestou do kopce nad Verftetem jsem se ocitl vedle Petry.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal jsem se.

„O čem jako?“

„No o škole.“

Pokrčila rameny.

„Učitelé jsou pyšný a zaujatý sami sebou. Ale může se stát, že nás i přesto něco naučí.“

„Zaujatý sami sebou? Proč myslíš?“

Ušklíbla se a pohodila hlavou dozadu, pročísla si rukou ofinu, pak se na mě podívala a přes ústa jí přelétl drobný úsměv.

„Viděl jsi všechny ty Hovlandovy šperky? Měl řetízek, prsteny a dokonce i náramek. Vypadal jako nějakej pasák nebo co!“

Neřekl jsem na to nic, ačkoliv jsem si pomyslel, že je příliš tvrdá.

„A Fosse byl tak nervózní, že se na nás ani neodvážil podívat.“

„Jsou to přece spisovatelé.“

„No a? To je neomlouvá. Jenom někde vysedávají a píšou. Nic víc v tom není.“

Připojil se k nám Kjetil.

„Já jsem se vlastně nedostal,“ přiznal se, „byl jsem na čekací listině a někdo se na poslední chvíli odhlásil.“

„Tak to jsi měl kliku,“ podotkla Petra.

„Jo, bylo to v pohodě, bydlím tady ve městě, takže jsem mohl hned nastoupit.“

Mluvil bergenským dialektem. Petra osloským, stejně jako všichni ostatní, kromě Niny, která pocházela z Bergenu, a Else Karin, původem odněkud z jihozápadního Norska. Já byl jediný z jihu, a když jsem o tom tak přemýšlel, existuje vůbec nějaký spisovatel původem odtamtud? Ano, Vilhelm Krag, jenže ten žil na přelomu století. Gabriel Scott. To samé. Bjørneboe, jistěže, jenže on se pokusil vymazat prakticky veškeré stopy svého původu ze své osobnosti, přinejmenším to tak vypadalo jak ve všech televizních rozhovorech, které jsem zhlédl a v nichž hovořil střízlivým riksmålem[1], tak i v jeho knihách, pobřežními skalisky a jachtami se to tam zrovna nehemží.

Else Karin přivlála za námi. Zdálo se, že je typ ženy, která se obklopuje oblakem pohybů a věcí, tašek, oblečení, cigaret a paží.

„Ahoj,“ upřela na mě zrak, „uvědomila jsem si, že jsem přesně dvakrát tak stará jako ty. Tobě je devatenáct a mně osmatřicet. Jsi hrozně mladej!“

„Jo.“

„To je úžasný, že ses dostal.“

„Jo.“

Petra se odvrátila, Kjetil na nás hleděl svýma laskavýma očima. Potom jsme dohonili ostatní, čekali na křižovatce na zelenou. Naproti stály zchátralé domy, stěny šedivé od zplodin a prachu z asfaltu, okna naprosto neprůhledná. Slunce pořád svítilo, avšak nad horami na severu bylo nebe téměř úplně černé.

Přešli jsme ulici, vystoupali do táhlého kopce kolem antikvariátu omšelého typu, soudě podle výlohy, kde byly vzadu vyvěšené levné komiksové časopisy a před nimi na filcu vyložených několik exemplářů z levných brožovaných pocket edicí, všechny značně vybledlé od slunce, které do výlohy odpoledne pražilo. O něco výše stál na protější straně plavecký bazén. Rozhodl jsem se, že tam v nejbližších dnech zajdu.

Nahoře u Café Opera se skupina opět rozcházela, rozloučil jsem se s nimi a spěchal domů. Byl bych si rád koupil nějaké knížky, nejraději básnické sbírky, protože jsem za život nepřečetl prakticky jedinou báseň, kromě těch, které jsme měli ve škole, což byl převážně Wergeland a Wildenvey, a taky s výjimkou týdnů, kdy jsme na gymnáziu zorganizovali při norštině jakýsi kabaret, kde jsme s Larsem na scéně předčítali texty Jima Morrisona, Boba Dylana a Sylvie Plathové. To bylo jediných šest pořádných básní, které jsem v životě četl, ale zaprvé jsem si z nich nic nepamatoval a zadruhé jsem tušil, že na akademii se budeme nejspíš zabývat jiným druhem poezie. Každopádně musí knihy počkat, až mi vyplatí studentskou půjčku.

V poštovní schránce ležely pouze reklamní letáky, mezi nimi jsem však našel i útlý katalog anglického knižního klubu s pobočkou, světe, div se, v Grimstadu, ten jsem si pečlivě prostudoval, protože u nich nebyla k nákupu potřeba hotovost. Zakřížkoval jsem si souborné vydání Shakespearových děl, souborné vydání děl Oscara Wildea, sebrané básně a dramata T. S. Eliota, vše v angličtině, a na jedné z posledních stránek jsem si ještě objednal knihu fotografií, byly to obrázky lehce oblečených a nahých žen, ovšem žádné porno, nýbrž umění, nebo každopádně seriózní fotografie, pro mě však měly totéž využití, a po zádech mi přelétl mráz při pomyšlení, že tu brzy budu moci sedět a prohlížet si je a třeba i… ano, třeba i masturbovat. Pořád ještě jsem to nedělal, avšak tušil už jsem, že nedělat to je nepřirozené, že se tomu všichni pravděpodobně oddávají, a vtom se naskytla tahle šance, tahle knížka a já u ní vyplnil křížek, poznamenal na zadní stranu číslo a titul, připsal své jméno, adresu a odtrhl formulář. Měl jsem to zdarma, poštovné platil příjemce.

Až budu na poště, můžu odeslat i pár oznámení o změně adresy, řekl jsem si, a tak jsem se tam vydal, v ruce objednávkový formulář a svůj malý černočervený adresář.

Cestou zpátky začalo pršet. Ne tak, že by nejdříve spadla jedna dvě kapky a pak to zvolna nabíralo na síle, jak jsem byl zvyklý, ne, tady to šlo z nuly na stovku během jediné vteřiny: v jednom okamžiku nepršelo, v následujícím dopadalo současně na zem tisíc milionů kapiček, což vydávalo šumivý, téměř klapavý zvuk, který se ke mně odrážel od chodníku. Popoběhl jsem z kopce a v duchu se usmál, to je ale úžasné město! A jako pokaždé, když jsem viděl nebo prožíval něco krásného, vzpomněl jsem si na Ingvild. Je živým člověkem na tomto světě, prožívá ho svým vlastním způsobem, má své vlastní vzpomínky a zážitky, má svého otce a svou matku, svou sestru a své přátele, krajinu, v níž vyrostla a pohybovala se v ní, a to všechno je v ní přítomno, tento obrovsky složitý organismus, jímž je jiný člověk a z kterého vidíme tak málo, když na něj pohlédneme, avšak přesto dost, abychom k němu pocítili dobrotu, abychom k němu pocítili lásku, protože nic se nevyrovná pohledu do vážných očí, které se náhle rozjasní radostí, do hravých a škádlivých očí, které náhle znejistí, zkoumají a tápou, tápající člověk, existuje snad něco krásnějšího? S celým svým vnitřním bohatstvím, přesto však tápající? Spatříte to, zamilujete se do toho a je to málo, možná se dá říct, že je to málo, ovšem vždycky je to správně. Srdce se nikdy nemýlí.

Srdce se nikdy nemýlí.

Nikdy, nikdy se srdce nemýlí.

Několik následujících hodin proběhlo ve znamení ohlušujícího lijáku, pohupujících se deštníků, zuřivě kmitajících stěračů, reflektorů aut, jejichž záře matně protínala deštivou temnotu. Seděl jsem na pohovce a tu a tam se podíval, co se odehrává venku, pak zas dolů do knihy, do Ulvenových Darů z hrobu, z nichž jsem nerozuměl ani slovu. Dokonce i když jsem se skutečně soustředil a přečetl co nejpomaleji několik stran najednou, nechápal jsem to. Rozuměl jsem každému slovu, to ano, a jednotlivým větám také, ale unikalo mi, co to znamená. Neměl jsem tušení. A to mě naprosto vykolejilo, protože mi bylo jasné, že právě ty dvě knihy nám rozdali z nějakého důvodu. Tyhle dvě knihy se považovaly za dobré, významné a já to nechápal.

Naprostá beznaděj. Šlo o někoho, kdo kašle na staré gramofonové nahrávce, pak tam byl muž ve strašně přetopeném autě na cestě na pohřeb a pak ještě nějaký pár kdesi v prázdninovém letovisku. Tomu jsem rozuměl, ovšem postrádal jsem jakýkoliv děj, následnost i souvislost, všechno přicházelo jen tak halabala, jenže co to všechno vlastně bylo? Nejednalo se o myšlenky, nikdo konkrétní si to nemyslel. Nebyly to ani reflexe nebo popisy, nýbrž zároveň od všeho trochu, jenže v pochopení mi to nepomohlo, protože jsem nedokázal přijít na to nejpodstatnější, co to znamená?

Snad se právě to naučíme.

Stačí jen pozorně sledovat, zapsat si všechno, co se bude říkat, nenechat si nic uniknout.

Modernismus a postmodernismus, říkal Fosse, to zní dobře, to jsme my a naše doba.

Když jsem jedl večeři, kvůli nedostatku peněz pět krajíců chleba s máslem a tři vajíčka naměkko, zaklepal někdo na dveře. Byl to Morten, ten soused zdola, v jedné ruce držel dlouhý černý deštník se zahnutou rukojetí, na sobě měl červenou koženou bundu, modré levisky a námořnické mokasíny, v nich bílé ponožky, a ačkoliv tentokrát neměl rozcuchané vlasy, pořád na něm bylo cosi divokého, snad především v pohledu, jímž si mě měřil, avšak i v řeči těla, jako by v sobě zadržoval něco velikého a věnoval tomu všechny síly. A pak taky ten jeho smích, který udeřil v těch nejpodivnějších okamžicích.

„Čau! Můžu dál? Na pokec? Minule to bylo dost krátký, nemyslíš, hehe?“

„Pojď dál.“

Zastavil se za dveřmi a rozhlédl se.

„Posaď se,“ řekl jsem a poklekl u gramofonu, abych pustil nějakou desku.

„Betty Blue, no jasně,“ ozval se, „to jsem vlastně viděl.“

„Dobrej, ne?“ obrátil jsem se k němu. Než si sedl, povytáhl si nohavice v kolenou. Měl v sobě cosi formálního, co spolu s vágním, ale přesto intenzivním dojmem divokosti naplnilo celou místnost.

„Jo,“ odtušil, „pěkná. Hlavně potom, co se zbláznila!“

„Jo, to máš pravdu.“ Sedl jsem si ke stolu na židli naproti němu.

„Bydlíš tu už dlouho?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„No, sir! Přistěhoval jsem se před čtrnácti dny.“

„A chodíš na práva?“

„Přesně tak. Zákony a paragrafy. Ale ty budeš spisovatel, je to tak?“

„Jo. Dneska jsme začali.“

„Doprčic, to bych si taky dokázal představit. Vyjádřit všechno, co máš tady uvnitř,“ prohlásil a poklepal si na hrudník. „Někdy mě přepadá hroznej smutek. Nestává se ti to taky?“

„Jo, to víš, že stává.“

„To je skvělý, když to můžeš ventilovat, ne?“

„Je. Ale není to ten hlavní důvod.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj boj 5: Někdy prostě zaprší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.