Jaroslav Boček

UDÁLOST

Fantastický román

Copyright © Jaroslav Boček – dědicové c/o DILIA, 1989

ISBN 978-80-7617-682-9

[ ČÁST I. ]

Incident na kótě 291

[ 1 ]

Později, když se jí na to vyptávali, vybavila si pošťačka Anna Fejfarová všechno naprosto přesně. Den byl chladný, s ohledem na to, že do začátku září chyběl skoro týden. Nebe bylo potažené řídkými mraky, které jen tu a tam propustily pablesky slunečních paprsků. Přijela k Jitřence ve tři čtvrtě na dvanáct a na terase právě zasedali k obědu. Měli prostřeno u jednoho stolu, seděl tam architekt Lisický i ředitel Káňa, i obě ženy, které neznala jménem. Blondýna měla na sobě jasně modrou šatovou sukni s úzkými ramínky, která odhalovala její až příliš dokonalé opálení. Ta druhá byla ve světlých šatech s kytičkovaným vzorkem. Zdálo se, že se společnost báječně baví, alespoň blondýnka se ve chvíli, kdy Fejfarová slézala z kola, prudce zaklonila a rozesmála se v kaskádě hlasitého, klokotavého smíchu. Annu v tom okamžiku napadlo, že ta ženská bude hodně afektovaná, ale to vyšetřovateli neřekla. Vyndala z brašny poštu pro Jitřenku i blanket, na který měl ředitel Káňa potvrdit příjem rekomanda. Ale než stačila opřít kolo a vyjít po schodech na terasu, šofér Bóďa vstal od stolu a došel k ní. Vzal noviny, dokonce i rekomando jí podepsal, jenom křiknul ke stolu: „Haló, pane řediteli, můžu to podškrábnout za tebe, aby tady Andulka nemusela do schodů?“

Šofér Bóďa nebyl Anně Fejfarové sympatický a udržovala si od něho odstup. V jeho chování bylo něco neomaleného, co ji instinktivně přivádělo do střehu. Nemluvil hrubě, naopak, vulgární slova mu byla cizí; co ji odrazovalo, byla spíš tušená než poznaná hrubost jeho duše. Několikrát jí naprosto samozřejmě navrhl, že by si spolu mohli užít nějaké to milostné povyražení. Nejdřív na něho jen zírala, překvapená, jak ho něco takového mohlo napadnout, a když nedal pokoj, vysvětlila mu, že nemá zájem, že žije ve šťastném manželství a miluje svého muže. Pobaveně zvedl obočí a rozesmál se. Pak řekl, že je to naprosto správné, protože i on žije ve šťastném manželství. „Ale přesto si můžeme, Andulko, my dva spolu občas udělat dobře, to vašemu manželství jenom prospěje,“ dodal a podle toho, jak se na ni díval, a podle jeho seriózního tónu pochopila, že to myslí doopravdy. Tenkrát ho už hodně ostře odbyla, aby si už nikdy nedovoloval ji obtěžovat takovými nabídkami.

Je však také možné, že skutečnou příčinou Anniny nechuti vůči Bóďovi byla o něco starší trapná příhoda s jeho příjmením. Pokud byl Bóďa na Jitřence, vždycky mu všichni říkali jenom Bóďo, se všemi byl na ty a ona jaksi, ve svém přirozeném ostychu, mu začala vykat a říkala mu „Pane Bóďo“, ani si nepovšimla pobavených úsměvů ostatních. Až jednou se to provalilo. Přišel dopis adresovaný na Bohuše Vajce a Bóďa zrovna přijel svým reprezentačním služebním vozem do vesnice. Vezl tam Bouzkovou na nákup. Zastavila ho a poprosila, aby vzal dopis panu Vajcovi na Jitřenku. Ani nemrkl, jen řekl: „No, já mu ho vezmu, ale jestli budu v pokušení porušit listovní tajemství a podívat se dovnitř, tak je to na tobě, Andulko.“

„To byste přece neudělal, pane Bóďo,“ opáčila.

„No, neudělal, ale jenom kvůli tvým hlubokým modrým očím, Anduličko,“ zasmál se.

Věděla, že těma hlubokýma modrýma očima myslí něco jiného, protože měla oči hnědé, ale stejně mu horlivě děkovala za ochotu. Bouzková seděla ve voze a všechno to slyšela a tvářila se jakoby nic. Teprve za pár dnů, když zase byla ve vsi, vzala si ji stranou a povídá jí: „Holka, ty si ze sebe necháš dělat legraci! Bóďa teď všem vykládá, jak jsi mu svěřila dopis pro pana Vajce, a má z toho ohromnou psinu, protože on je Bohuš Vajc! Bóďa, to je jenom přezdívka.“

Začervenala se a zůstala jako opařená. Pokud mohla, na Jitřenku nejezdila, i když to patřilo k jejím povinnostem. Bouzek stejně každý druhý nebo třetí den ve Smiříně nakupoval, dávala mu tedy noviny a dopisy stranou a on si je na poště vždycky vyzvedl sám. Pouze když bylo něco mimořádného, tak se tam vypravila.

Nejdřív obešla Smiřín, až jí zůstaly na stole jenom dvě pohlednice pro Bouzkovou od dětí z prázdnin a rekomando pro ředitele architekta Slavoje Káňu. Nejraději by byla na Jitřenku nejela a ty tři kusy přiložila k hromádce novin, které měla přichystané pro Bouzka, ale podle obálky usoudila, že v rekomandu bude něco podnikového, a věděla, že ředitel Káňa by byl schopen nadělat jí nepříjemnosti. Přiložila tedy poštu přichystanou pro Bouzka k těm třem kusům, zastavila se doma pro kolo a vyrazila na Jitřenku.

Kolo si brala proto, že je to hodný kus cesty, víc než čtyři kilometry, a pěšky by šla tam a zpátky přes dvě hodiny. Asfaltka sice stále mírně stoupá proti proudu Bublavky, místy musí Anna pořádně šlápnout do pedálů, aby zvládla svah, a na dvou úsecích dokonce sesednout a kolo vytlačit; zato zpátky to jde tryskem a skoro celou cestu se veze zadarmo. Nechtělo se jí na Jitřenku, ale sotva domy Smiřína zmizely za prvním zákrutem silnice, byla ráda, že se na tu cestu vydala. Nepospíchala, jela pomalu, šlapala pravidelně, skoro rozvážně, a vnímala okolí. Údolí, které se táhne podél břehů potoka, se ne nadarmo jmenuje Tiché údolí. Po stranách silnice leží zplanělé louky, které nikdo nesklízí, jenom na podzim se na nich pase. Travnatá plocha se o něco dál nenápadně vkliňuje do lesa a skupinkami nízkých břízek vstupuje do luk. Bylo tam úžasné ticho, jen potok bublal a ptáci zpívali, nezaléhal sem řev traktorů ani cirkulárek, ani auta tady skoro nejezdila. Asfaltová silnice končí hned za Jitřenkou a kamenitá cesta, která vede dál, obchází Andělskou horu a do další asfaltky ústí až u Trudoměřic, je značená jako neudržovaná polní cesta.

Anna vnímala chladné předpolední srpnového dne, poslouchala bzukot hmyzu i vzdálené volání holuba doupňáka. Prožívala jeden z těch okamžiků, kdy člověk skoro magicky splývá s náladou krajiny a pociťuje, jak je mu dobře na světě. Letmo odehnala myšlenku, která ji chtěla vyrušit z pokojného prožívání chvíle. Znovu ji totiž napadlo, jak to ředitel Káňa asi zařídil, že Tiché údolí bylo nejdřív prohlášeno za perspektivní rekreační oblast, a sotva tam vyasfaltovali silnici a Archoprojekt postavil svou podnikovou chatu, další stavby už se v okolí nepovolovaly. Nezabývala se tím, jen si řekla, že to je dobře, že ve Smiříně by se i bez téhle asfaltky a bez Jitřenky obešli.

Kousek za stoupáním, kde poprvé seskočila a tlačila kolo, zastavila a šla se napít. Asi sto kroků od silnice pod starou lípou vyvěral v louce silný pramen. Voda byla trochu nakyslá a traviny podél potůčku, který odtamtud vedl, byly pokryté rezavým kalem.

Kdysi se v okolí věřilo, že voda z této studánky má zázračnou schopnost uzdravovat všechny neduhy, zejména však nemoci zraku. Pořádala se tam procesí s muzikou a korouhvemi a na lípě visel obrázek Panny Marie, kterak namáčí ve studánce šátek a potírá jím oči slepého chlapečka. Anna si ten obrázek ještě pamatovala z dětství. Panna Maria měla světlemodré šaty a na hlavě růžový šáteček s krajkou.

Přiklekla k vodě, hřbetem dlaně smetla z hladiny narezlou usazeninu, odehnala vodoměrky a napila se tak, jak to dělávala, když byla malá; ústy se dotkla vody, jako by ji políbila, a sála.

Voda chutnala železem. Ještě si namočila dlaně a rychle si jimi přetřela oči. Věděla, že je to nesmysl. Věděla, že je to jenom pověra. Kromě toho zdědila po obou rodičích dobrý zrak. Ale přece jenom, co kdyby? Co kdyby na tom bylo trošičku pravdy a ta voda dělala skutečně očím dobře. Usmála se své pověrčivosti a spokojeně se vrátila ke kolu, které odložila do strouhy u silnice.

Na Jitřenku přijela ve tři čtvrtě na dvanáct. Věděla to určitě, protože se podívala na hodinky a ujistila se tak, že bude těsně po dvanácté doma. Když jí Bóďa potvrdil příjem doporučeného dopisu, zastavila se ještě u Bouzkové v kuchyni. Marie zrovna přelévala květákovou polévku do mísy, aby ji odnesla na terasu na stůl. V pánvi se jí smažily řízky a v hrnci se vařily oloupané brambory. Na nějaké vybavování neměla čas. Vždycky když byl na Jitřence ředitel Káňa, dávala si záležet, aby její vaření dopadlo na jedničku. Ty řízky také nebyly ledajaké obalované vídeňské řízky, ale měly kapsičku vyplněnou plátkem šunky a sýra. Anna Marii jenom předala pohlednice od dětí a noviny a rychle se s ní rozloučila. Ještě než znovu nasedla na kolo, zahlédla Bouzka, jak něco kutí u bazénu na skákacím prkně. Nezajímalo ji to, nevšimla si tedy, co dělal, a nemohla to vyšetřovateli upřesnit. Mohla jenom říct, že ho viděla, jak klečí u prkna.

„Snad tam utahoval nějaký šroub,“ dohadovala se nejistě, „já to opravdu nevím, neprohlížela jsem si ho, pospíchala jsem. Ráno jsem nepočítala s tím, že pojedu na Jitřenku, zdrželo mě to a věděla jsem, že mě doma děti už čekají a že Karel přijde za chvíli.“

Cesta zpátky ubíhala rychle. Uvedla bicykl do pohybu a pak jela díky přitažlivosti zemské; chvílemi musela dokonce brzdit, protože měla obavy, že by nezvládla ostřejší zatáčky, chvílemi přišlápla. Rychlá jízda ji rozjařovala. To, co předtím zdlouhavě a namáhavě dobývala, se jí teď poddávalo samo. Průrvou v mracích na okamžik zasvítilo slunce a náhle se udělalo prudké polední horko. Už minula lípu se zázračnou studánkou, už prolétla po svahu, který k ní vedl, když tu najednou zaslechla podivný svist, jako by někde daleko za ní prudce nalétávalo tryskové letadlo. Pak něco buchlo, silně a hromobitě, a vzápětí ji jakási síla, která se přivalila zpoza jejích zad, srazila z kola, mrštila jí do příkopu a pak na louku. Tam ještě kus jela v trávě po břiše a zůstala ležet.

Zvedla se, připadala si jako opilá, v hlavě jí trochu hučelo. Podívala se na ruce, měla zelené dlaně, také kalhoty na kolenou měla plné rozdrcených stébel, a jak se pomalu zvedala, zkoušela hýbat krkem a všemi údy. Zjistila, že se jí nic nestalo (až na drobné oděrky na dlaních a také na bradě, ale toho si všimla až doma před zrcadlem). Zvedla kolo, mělo uhnutá řídítka, ale když je silou narovnala, bylo schopné provozu. Podívala se na hodinky, ukazovaly dvanáct hodin a pět minut. Kousíček šla, než se vzpamatovala z úleku, hlava ji stále divně brněla, ale pak přece jenom nasedla a za chvilku byla doma.

Obě holky si hrály na dvorku.

„Ahoj, mami,“ vrhly se k ní, „kdes byla tak dlouho?“

„Počkejte, já uložím kolo a hned vám ohřeju oběd. Tatínek ještě není doma?“

„Tatínek byl doma a šel zase do práce,“ řekla Evička.

„A ohřál nám oběd sám, když se tě nemohl dočkat,“ doplnila menší Karolínka.

Nerozuměla tomu. Na jejích hodinkách nebylo ještě čtvrt na jednu. Přiložila je k uchu. Tikaly. Tedy šly. Ale jejich kuchyňské hodiny vedle kamen ukazovaly už půl třetí. Srovnávala údaje těch dvojích hodin, hlava ji stále trochu pobolívala, až ji napadlo, že možná po pádu z kola ztratila vědomí a dvě a čtvrt hodiny ležela na louce. Třeba se moje hodinky úderem o zem zasekly, řekla si, a pak, když jsem se začala pohybovat, se znovu rozešly.

Podívala se do zrcadla. Byla bledá a trochu rozcuchaná. V té chvíli si všimla odřené kůže na bradě. Na okamžik měla dojem, že se jí udělalo nevolno od žaludku, ale nebyla si tím jistá, podezírala se, že si to namlouvá. Ale ruce se jí roztřásly doopravdy. Musela si sednout a najednou se jí z očí začaly hrnout slzy.

„Maminko, co se ti stalo?“ Obě děvčátka se polekala a začala ji hladit.

„Nic,“ řekla a přitiskla je k sobě, „počkejte, za chvíli to bude dobré.“

Před třetí se sebrala, umyla se a učesala, vzala obě děti, zašla na poštu a pokoušela se zavolat na Jitřenku. Telefon byl hluchý, neměl žádný tón, jenom dálka ve sluchátku slabounce bzučela. Vlastně ani nevěděla, proč chce na Jitřenku zavolat. Kdyby byl někdo na druhé straně zvedl sluchátko, asi by jenom nesmyslně koktala, ale nikdo ho nezvedl, marně protáčela linku, přístroj zůstával stále němý, slyšela v něm jen stejnoměrné šumění.

Šla tedy i s dětmi za Karlem. Vyprávěla mu svou příhodu. Karel ji zachmuřeně poslouchal a pak usoudil, že výbuch, který slyšela, byl zřejmě sonický třesk letadla. Nevěděla, co to je. Vysvětlil jí, že je to náraz vzduchové vlny, která se utrhne od křídla, když stroj překonává hranici rychlosti zvuku a proniká takzvanou zvukovou bariérou. Nerozuměla tomu příliš a také tomu příliš nevěřila.

„A co by potom byla ta síla, která mě shodila z kola?“

„To byla setrvačnost, moje milá,“ zasmál se Karel, „slyšela jsi sonický třesk, lekla ses, nějak se ti v tom fofru zakvedlala řídítka, vletěla jsi do škarpy a setrvačnost tě hodila na louku.“

„Já nevím,“ zavrtěla hlavou, „ale mě předtím napadlo, jestli tam někde v Tichém údolí nehavarovalo letadlo. Jestli ta rána, kterou ty považuješ za třesk, nebyl výbuch při dopadu.“

„Prosím tě,“ podíval se na ni zvysoka pohledem mužského, který se vyzná, „teď bude za chvíli půl čtvrté, stalo se to kolem dvanácté, to si nedovedeš představit šrumec, jaký by tady byl, kdyby někde blízko spadlo letadlo.“

A tím to pro něho skončilo. Políbil ji a poslal ji i s dětmi pryč, že musí ještě do večera vymontovat olejovou vanu na traktoru.

Anna se loudala s dětmi k domovu, ale rozhovor s Karlem ji zdaleka neuklidnil.

[ 2 ]

Druhý člověk, který podával svědectví o události v Tichém údolí, byl Václav Pěnička, ošetřovatel telat. Ve Smiříně nebyla policejní stanice. S drobnými stížnostmi a žalobami se tedy občané obraceli na Václava Pěničku, který podle svého uvážení buď věc vyřešil sám – to tehdy, když ji považoval za málo důležitou, takže se obešla bez protokolu –, nebo posílal stěžovatele do Radotína, do jehož péče Smiřín patřil. Václav takhle pomáhal rád, z té činnosti čerpal navíc něco pro své sebevědomí.

Anna Fejfarová v pátek ráno doručovala poštu jako jindy, ale stále se nemohla v myšlenkách odpoutat od svého včerejšího zážitku. Ráno se probudila předčasně a v tichu rušeném jenom kokrháním kohoutů se snažila znovu si celou příhodu vybavit. Jak namáhala paměť, vzpomněla si, že v tom zlomku vteřiny, kdy padala z kola a letěla kupředu, zahlédla nějaké světlo, záblesk nebo oheň. Ale mohly to být také sluneční paprsky, které pronikly škvírou mezi mraky. Začínáš fantazírovat, děvče, řekla si a pokoušela se znovu usnout. Nepodařilo se jí to však, převalovala se v posteli, dokud nezazvonil budík.

Když při roznášce zahlédla Vaška Pěničku, jak volným krokem kráčí od teletníku k domovu, zmocnil se jí osvobozující pocit. Václav je přece úřední osoba, která bude muset něco udělat, kdyby se opravdu, nedejbože, v Tichém údolí něco stalo. Rozběhla se za ním, chytila ho za rukáv a začala mu vyprávět příběh svého včerejšího pádu.

Naslouchal jí pozorně, ale potom se trochu udiveně zeptal:

„A proč mi to vlastně vykládáš? To říkáš jen tak, nebo to myslíš jako oznámení?“

„Víš, mě napadlo, že to všechno není samosebou a že bys to měl nějak prošetřit.“

Najednou si připadala hloupě, jako poplašená ženská, která dělá paniku.

„Když ale Karel říkal, že to byl letecký třesk,“ pronesl Václav pomalu a nedůvěřivě, nebo snad nerozhodně, si ji prohlížel.

„Třeba máš pravdu,“ hlesla a zase měla pocit, že možná přehání. „No, já jsem ti to teda pověděla a teď zas půjdu roznášet poštu, promiň, myslela jsem jenom, že by to někdo měl vědět.“

Otočila se a šla s dopisy.

Václav Pěnička se za ní díval a z toho, co mu sdělila, žádnou radost neměl. Já mám kupu starostí, holka, myslel si, a ty na mě přijdeš s nápadem, že v našem rajonu došlo k letecké katastrofě. Kdyby spadlo letadlo, tak by se už příslušné orgány staraly. Letadlo, to není jen tak, o každém letadle se přece ví, kudy letí a kam letí.

Po té úvaze pomalu pokračoval k domovu. Měl skutečně starosti, ale neměl jich kupu, jak si namlouval; měl jen jednu velikou starost a tou byla jeho žena. Václav na svou Boženu žárlil. Už celých patnáct let jejich manželství jí nedůvěřoval. I když k tomu zřejmě neměl důvod. Teď se však domníval, že ho má. Poslední dva tři měsíce pozoroval, že se kolem Boženy podezřele otáčí zootechnik Somr. Dřív nic, a teď je najednou samé Boženko sem, Boženko tam. A předevčírem ráno Vašek zahlédl, jak Somr nestydatě plácl v kravíně Boženu dlaní přes zadek. Ohnala se sice po něm koštětem, ale zasmála se – no hrozně – tak pudově a smyslně, jako když zařehtá hřebná kobyla. Václavovi ještě teď zní její smích v uších, ještě teď slyší tu vyzývavost a je mu, jako by mu někdo přejížděl pilou přes srdce. Jde domů a mimoděk svírá pěsti. Jestli zjistí, že mu Božka se Somrem zahnula, dá jí co proto. Kdyby alespoň na tom Somrovi něco bylo. Ale nic na něm není. Jenom takovou smyslnou hubu má, takový chlípný spodní ret.

Lidé jsou divní. V divadle se horlivě dojímají nad žárlivostí, kterou prožívá benátský Maur, chápou ji, dokonce o ní vedou oduševnělé rozhovory. Setkají-li se však v životě s podobným peklem žárlivosti, jsou ochotni je přijímat nanejvýš jako frašku jenom proto, že to peklo řádí v prsou ošetřovatele telat. Jako by krmička krav Božena byla méně žena než dóžecí dcera Desdemona. Václav to zná. Jednou se na tancovačce opil a vyvolal tam scénu, protože se mu nelíbilo, že Božka tancuje moc tělo na tělo s jedním chlapíkem z Ústí. Odtrhl je od sebe a vysvětlil tomu frajírkovi, že slušní lidé tak netančí. Byla z toho jen ostuda a spousta posměchu. Aby se mu nesmáli, naučil se svou žárlivost tajit. Tají ji a trpí dvojnásob.

Možná že by všechno bylo jinak, kdyby ho byl táta nezpanikařil. Starý Pěnička, který měl zamlada v kraji pověst holkaře, si před svatbou vzal syna stranou a řekl mu: „Nádhernou holku sis, Václave, našel, jen co je pravda. Božka je jako lusk. Ale rozmysli si tu ženitbu, hochu. Ta holka má páru, já to znám, tak jen aby tě nepřeválcovala.“ Václav si to nerozmyslel, Božku si vzal, ale na tatínkova slova nikdy nezapomněl. Třetí dítě chtěl vlastně jenom proto, aby si pojistil její věrnost. Čtvrté už rázně odmítla, neboť tušila, co se skrývá za jeho otcovskými tužbami.

A teď je tady Somr. Měl poměr s Mráčkovou, alespoň se to říkalo, tomu by člověk rozuměl, ten její je invalida, nemůže pořádně na nohy, je potřebná, mohla by Somrovi stačit. Nemá se proč motat kolem Božky. Stejně ale za všechno může ona. Kdyby ho neprovokovala, nedovolil by si. Co by si neplácnul, když se ona tak směje...

Václav došel domů, zjistil, že děti vstaly, najedly se a šly k rybníku, ukrojil si krajíc chleba, namazal ho máslem, vzal si k tomu kus sýra, nalil si sklenici piva a uvažuje, že Božena by se měla nejpozději za půl hodiny vrátit. Stavil se u ní v kravíně, ženské už měly skoro hotovo, víc než půlhodinku jim to trvat nemůže. Jeho zdržela cestou Andulka Fejfarová. Somr se tam zase motal, jako by zootechnik neměl nikde jinde nic jiného na práci než jenom v kravíně. Teď ale asi opravdu žárlím zbytečně, napadne ho, teď to přece nemůžou nikde provést, ani v přípravně krmiv, ani v kanceláři, leda by zalezli dozadu do seníku, ale tam také může každou chvíli někdo přijít, to by si netroufli...

Ta myšlenka ho natolik uklidnila, že byl na chvíli schopen vážně přemýšlet nad tím, co mu sdělila Anna. Bude to všechno jenom ženská hloupost, uvažoval, spadla z kola, břinkla se do brady a viděla hvězdičky. Kdyby i nakrásně v Tichém údolí spadlo letadlo, tak by tady už dávno byl Pepík Bouzek a hlásil by to; ten by si dal pozor, aby takovou věc neoznámil, správcovat na Jitřence, to je zrovna zlatý korejtko, takového si každý hledí, a zvláště Pepa Bouzek. Nebo by poslal Bóďu, ten by jako správný panský kočí profrčel Smiřínem, párkrát by zatroubil, tradá, tradá, aby poplašil báby a slepice... To je vážně nesmysl, letadlo...

Václav najednou přestal žvýkat. A co když to letadlo spadlo přímo na Jitřenku? Musela by to být strašlivá náhoda, ale stává se to, četl o tom jednou v novinách, že někde v Itálii nebo v Kalifornii spadlo letadlo zrovna na nějakou rekreační vilu, vybuchlo a v té vile nezůstal živáček. Představí si Jitřenku v plamenech, vidí, jak z její nakloněné střechy čouhá zabodnutý ocas aeroplánu a kolem řádí oheň, a čelisti se mu samovolně pohnou a dál drtí chléb a sýr.

Blbost, řekne si, blbost, taková věc se u nás nemůže stát, Andula mě dočista zbulíkovala, Bouzkovi bych nějaký menší malér docela přál, aby mu trochu poklesl hřebínek, ale tohle je zkrátka volovina, to je nemožné.

Václav Pěnička už delší dobu sleduje Josefa Bouzka. Zpovzdálí, ale o to ostražitěji pozoruje jeho počínání a příliš se mu ten Pražák nelíbí. Zdá se mu, že se usadil tady v kraji jen proto, aby rejžoval. Bouzek býval osobním řidičem ředitele Káni, ale jakmile byla Jitřenka postavena, pověsil volant na hřebík a šel sem správcovat. Že to místo dostal, to prý zařídila Marie, s kterou se tenkrát oženil a která byla Káňovou sekretářkou. Prý nejen sekretářkou, říkají zlé jazyky, prý se stačí podívat na staršího Bouzkovic kluka, aby člověk pochopil, o koho se ve skutečnosti Káňa postaral. Ale tomu Václav nevěří. Ten starší kluk přece vypadá, jako by Pepíku Bouzkovi z oka vypadl. Z Káni nemá ani chlup. A potom – Marie je pořádná ženská. Ta by takovou věc nikdy neudělala. To není žádný sentinel, který by chlapa jen tak převálcoval.

To všechno bylo asi trochu jinak, uvažuje Václav Pěnička, Bouzek si moc dobře umí věci zařídit, je práskaný. Káňa byl možná rád, že se ho zbavil a posadil ho sem na Jitřenku. Bouzek tu správcuje a přitom si za podnikové peníze zorganizoval přidružené hospodářství, které sype do jeho kapsy. Zřídil zahradu a skleník, aby měl vlastní čerstvou zeleninu pro rekreanty, ale že na polovině zahrady pěstuje statici, kterou prodává před dušičkami do kytic a věnců, o tom už se nemluví. A s čím ještě kšeftuje, toho se Vašek ani neodvažuje dohadovat. Marii jednou v řeči uklouzlo, že jen za cibule lilií, které rozprodali zahrádkářům, utržili několik tisíc. A ty také Bouzek pěstuje proto, aby zaměstnanci Archoprojektu měli denně na stole pěknou kytičku. A pak jsou tu včely, z nichž má také slušný příjem, několika lidem ve vsi zprostředkoval nákup ojetého auta, páni architekti se asi nechtěli obtěžovat hledáním kupce a Bouzek to zařídil za ně; kolik na tom trhnul provize, to si člověk těžko představí.

Václav měl několikrát tisíc chutí upozornit na Bouzkovo hospodaření, ale vždycky se zarazil. Nikdy neměl dost důkazů a taková věc, jako že jsou Bouzkovi i s dětmi živi v kuchyni Jitřenky z poloviny zadarmo, to se nepočítá, to se u podobných řemesel bere jako samozřejmý deputát...

Božena se skutečně vrátila za necelou půlhodinku. Měla dobrou náladu, byla osprchovaná, voněla mýdlem.

Jakmile ji Václav uviděl, celý se zevnitř rozjasnil.

„Copak tam zase dělal Somr?“ zeptal se, protože měl tu otázku připravenou, ale teď zněla docela jinak než předtím, když ji vymýšlel.

„Co by,“ odpověděla ležérně, „přece ho znáš, je to Somr, ten se umí postarat, aby sám nemusel máknout.“

Sklonila se k lednici, aby si také nalila pivo z láhve. Přitom se jí odklopilo zapínání na prsou. Díval se jí za výstřih s potěšením, že ty nádherné věci, které tam má, patří jemu. Uvědomil si, co už tisíckrát věděl, že Božena je krásná žena, že se mu až bolestně líbí. Byl rozhodnutý vydat ze sebe všechno, jen aby ji neztratil. „Božka,“ zašeptal, „Boženko, co říkáš, abychom šli na chvíli vedle...“

„Prosím tě, budu utahaná, chtěla jsem vyprat, děti už nemají co na sebe.“

Udělal na ni psí oči.

Zasmála se: „Nezdá se ti, že jsme nenormální? Já jsem se vyptávala ženských a nikdo to nedělá tak často jako my.“

„A vadí ti to snad?“ zeptal se, když zamykal dveře na dvůr, aby je náhodou děti nepřekvapily.

Bylo už po jedné hodině, když ho napadlo, že by přece jenom měl na Jitřenku zajet a pozeptat se, jestli se v okolí něco nestalo. Aby měl pokoj on i Anna.

Ještě cestou si myslel, že podniká něco dočista zbytečného, když mu za jízdy zhasl motor. Bylo to kus před kopcem, který se táhl k zázračné studánce, zhruba v týchž místech, kde Anna spadla z kola. Zacouval pár kroků ke stromu. Sesedl, ohmatal kontakty, poklepal prstem na karburátor, našlápl a stroj okamžitě chytil. Nasedl, zařadil rychlost, rozjel se a na témž místě co předtím stroj opět ztichl. Když se totéž opakovalo popáté, znejistěl a nabyl dojmu, že to není jen tak samosebou. Nechal motocykl opřený o strom a šel pěšky na místo, kde motor vypovídal službu. Několik kroků před ním pocítil zvláštní odpor. Jako by mu nějaká odpudivá síla zabraňovala v cestě. Nevypadalo to ani jako tlak větru vanoucího proti člověku, ani jako nic jiného, co by znal. Nějaký magnetismus mu prostě zabraňoval v chůzi, nepřestával působit a setrvale Václava vytlačoval zpět.

Václav byl tím úkazem naprosto zmatený. Několikrát se snažil pochodovat po silnici směrem k Jitřence, ale neznámá síla byla vždycky silnější než on; dovolila mu dojít jen k určitému bodu a pak ho vytlačila zpátky. Nejhorší na tom bylo, že na silnici ani v okolí se nedalo zpozorovat nic zvláštního. Louky se normálně zelenaly, slunce normálně svítilo a mraky po obloze si normálně pluly, dokonce i Bublavka vedle silnice bublala jako jindy, jenom jeho ta nepřátelská síla naprosto nenormálně zadržovala. Rozhodl se tvrdě na ni zaútočit. Našlápl motocykl, otočil se a vrátil se kus ke Smiřínu. Potom rozjel stroj na plný plyn. Tachometr ukazoval přes stovku, ale dopadlo to stejně. Nejdřív se zastavil motor a pak ho neznámá síla vytlačila. Měl dojem, že tou rychlostí nevyzískal ani metr.

Sedl si do příkopu a přemýšlel. V hlavě se mu míhala slova jako „odpor“, „síla“, „magnetismus“, ale ty pojmy se spolu v jeho mozku nikterak nesvázaly. Na omluvu lze dodat, že ve škole nepatřila fyzika k nejsilnějším Václavovým předmětům. Pozoroval chvílemi silnici, chvílemi louku a tu ho napadlo, že by na tu sílu mohl vyzrát a obejít ji.

Nevyzrál však. Došel až k lesu, místy se pokoušel prorazit, ale nikde se mu to nepodařilo. Bylo to všude. I na druhé straně silnice. Dokonce i nad Bublavkou to bylo, chtěl se brodit proti proudu, ani tam však neuspěl.

Při pokusu obejít neviditelnou bariéru se ho začal zmocňovat pocit úzkosti. Už se ani nenamáhal, aby chodil do maximálního bodu přístupnosti, jenom se přesvědčil, že odpudivost prostoru před ním trvá, a pak hned vykročil z pole působení odporu a kráčel podél hradby.

Když se vrátil na silnici, byl vážný. Určitě se to táhne napříč celým údolím, uvažoval, jde to nejméně od lesa přes silnici a přes potok a zase na druhou stranu k lesu a bůhvíkam až dál.

„Zatraceně,“ odplivl si a promluvil nahlas, „tohle není normální, tohle by tady nemělo být.“

V té chvíli mu došlo, že Anna možná má pravdu, že v Tichém údolí se udála nějaká katastrofa, a měl neblahé tušení, že by to mohlo být něco mnohem neobvyklejšího a vážnějšího, než je havárie letadla.

A toho tušení se nezbavil, ani když zastavoval před policejní stanicí v Radotíně.

Do služební místnosti vpadl se slovy: „Hned všeho nechte a pojeďte se mnou do Tichého údolí. Tam se něco stalo, já nevím co, ale asi něco hrozného.“

Nadstrážmistr Kovář, strážmistr Heller a rotný Kratinožka k němu překvapeně otočili tváře. A kupodivu všem třem v téže chvíli bleskla hlavou stejná myšlenka, že Václava Pěničku ještě nikdy neviděli takhle rozrušeného.

[ 3 ]

„Chlapi, tak se mi tady alespoň postavte pořádně, když už to hlášení, co jste sepsali, vypadá, jako by to sesmolil ponocný,“ rozkřičel se podplukovník Hanák, velitel v Městci. „Kdo se v tom má vyznat? Tady se třese barák, shánějí mě po všech čertech, já už byl na chatě, chystal jsem se, že vyrazím na houby, říkají, že letos zase rostou hříbky, přijeli pro mě, a já tu pak čtu takové věci jako: A motor služebního vozu nám na tom místě, na které nás dovedl a kam jsme se dostavili, opakovaně chcípal a ani pěšky jsme nemohli pokračovat v cestě, nepustilo nás to, ačkoliv jsme vynakládali mnoho sil, neboť se ukázalo jako pravdivé, co nám ohlásil ze Smiřína Václav Pěnička. Jak tomu mám rozumět? Že vás na to místo dovedl motor? Nebo Václav Pěnička? Nehledě na to, že hlášení je úřední doklad. Že motor chcípal, o tom si můžete vykládat s kamarádem v garáži, v úředním dokladu může chcípnout jenom kočka, motor se tam může zastavit, přestat pracovat, nanejvýš zhasnout. Nebo jste snad chtěli říct, že vám v motoru pochcípali koně?“

Nadstrážmistr Kovář, strážmistr Heller a rotný Kratinožka stáli v pozoru, vypínali hruď a upřeně se dívali svému nadřízenému do tváře. Před chvílí pro ně přijel do Radotína vůz, šofér věděl jen to, že s nimi chce mluvit sám náčelník. Předpokládali, že to bude kvůli té věci v Tichém údolí, ale neměli představu, jestli jsou k náčelníkovi zváni na koberec, nebo pro pochvalu. Ani minutu nečekali, šofér je vedl přímo do prvního patra, tam

je ohlásili a hned uvedli. Zdálo se skoro, že podplukovník Hanák čekal jenom na ně. Na stole leželo hlášení a velitel si ho zamračeně prohlížel, jako by ho znovu pročítal. Na pozdrav jenom mlčky pokynul, pak prudce vstal, podíval se na ně a zhurta spustil. Ale když začal o chcíplé kočce a o chcíplých koních, pochopil nadstrážmistr Kovář, že to tak strašný koberec zase nebude, i když vidina pochvaly se také rozplynula.

Podplukovník pohlížel ostře z jednoho na druhého, pak zavrtěl hlavou a povzbudivě se na trojici usmál.

„No, nechme tohle být,“ řekl a odhodil jejich hlášení trochu stranou, „já bych od vás, chlapci, teď chtěl, abyste se na chvíli zamysleli a pak mi klidně, bez rozčilování, svými slovy pověděli, co jste včera v Tichém údolí zjistili. Kdyby to byla pravda, co tady píšete,“ vzal hlášení znovu do ruky a zatřepal papírem, „pak by to byla vážná, možná velmi vážná věc. Tak povídejte. Ale pozor. Chci slyšet jedině fakta, žádné fantazírování, žádné výmysly. Aby se nám líp mluvilo a poslouchalo, tak si k tomu sedneme, ne?“

Ukázal na menší kulatý stolek v rohu místnosti, a aby šel svým podřízeným příkladem, první ke konferenčnímu stolku také zasedl.

Instinkt podplukovníku Hanákovi napovídal, že stanul na prahu nějaké důležité záležitosti, která svým významem přesahuje rozměry běžné policejní rutiny. Proto se rozhodl, že radotínské policisty vyslechne sám. Jak to někdy bývá, chybělo málo a ta vážná věc by se na samém začátku utopila v papírování a lejstrech. Poručík Nesvadba, který měl včera večer službu, hlášení podepsané nadstrážmistrem Kovářem přijal a snad i četl. Ale založil ho mezi nedůležité materiály, které bude možné zpracovat až po dovolených. Tak se Nesvadba alespoň vyjádřil, když se ho ráno podplukovník Hanák dotazoval, proč s tím neudělal něco už včera. Naštěstí od Nesvadby přejímal službu kapitán

Novák, který měl ve zvyku přečíst všechno, co přišlo během předešlé služby, aby byl v obraze. Ten na hlášení narazil, vzal jeho obsah vážně, přeřadil ho mezi případy prvořadé důležitosti a nechal přivézt velitele z chaty.

Podplukovník Hanák nebyl ani trochu nadšený, když se kolem půl sedmé před jeho chatou objevil služební vůz se žádostí od kapitána Nováka, aby náčelník alespoň na chvíli přišel do kanceláře, že se potřebuje poradit nad jedním závažným případem. Hanákovi se nechtělo. Měl domluveno s majorem Coufarem od armády, že pojedou do blanských lesů na hříbky. Už měl všechno připravené, staré pumpky, košíky i hůl, chybělo snad deset minut a nebyli by ho zastihli.

Teď však už na houby nemyslí. Jakmile vyslechl kapitána Nováka a přečetl si hlášení podepsané nadstrážmistrem Kovářem, rozezněl se v něm jeho instinkt. Vzkázal ženě, že se na chatu už nevrátí, a hned nechal poslat pro tři policisty do Radotína. Neměl nejmenší představu, k jakému případu se dostal, nedělal si o tom žádnou teorii, tušil jenom, že se v Tichém údolí děje něco nepřípadného, co je nutno důkladně prošetřit, a věděl, že by se měl sám osobně té záležitosti věnovat, a to neodkladně.

„Tak povídejte,“ znovu se na ně pousmál a nasadil povzbudivý tón, „kterýpak z vás začne?“

Nadstrážmistr Kovář se kradmo podíval na strážmistra Hellera a rotného Kratinožku, a když viděl, že žádný z nich se nemá k hovoru, řekl: „Tedy, třeba já začnu. Tak včera, někdy kolem půl třetí, vpadl do naší služebny v Radotíně Václav Pěnička ze Smiřína. Byl úplně bez sebe. Hned na nás začal naléhat, že s ním musíme okamžitě jet do Tichého údolí, že se tam stalo něco závažného. My jsme se ho ptali, co se tam jako mělo stát, ale on nám to nedokázal vysvětlit. Jenom stále opakoval, že nějaká neznámá síla mu nedovolila, aby dojel na motocyklu na Jitřenku, že dojel jenom k jednomu místu, kde mu pořád zastavoval motor, a že ani pěšky ho to nepustilo. Tvrdil, že se napříč Tichým údolím táhne něco jako neviditelná hradba nebo plot. Moc jsme mu nevěřili, ačkoliv on z toho byl fakt jako vyšinutej. Říkal, že tu hradbu nejde překročit. My Pěničku dobře známe, je rozumný, solidní a spolehlivý. Nikdy jsme ho neviděli tak nepříčetného. Přestože se nám jeho výklady zdály fantastické, rozhodli jsme se, že se s ním pojedeme na to místo podívat. Protože z druhé strany je taky pravda, že nikdo nemá co dělat v Tichém údolí nějakou neviditelnou hradbu. O tom bychom přece něco museli vědět. Ještě než jsme vyjeli, oznámil Václav Pěnička, že byl na ten podivný úkaz upozorněn pošťačkou Annou Fejfarovou, která byla předešlého dne při cestě z Jitřenky za podivných okolností sražena z kola...“

„Jitřenka,“ přerušil Kovářovo vyprávění podplukovník, „to je rekreační chata Archoprojektu, ne?“

„Tedy, chata, říká se tomu tak,“ přikývl nadstrážmistr, „ale je to spíš takový malý hotel, má to dvě patra, rozlehlou terasu, koupaliště, pláž, saunu; chata, to je moc skromné slovo...“

„Já to tam znám, jenom jsem se chtěl ujistit, že jde opravdu o ten objekt,“ řekl rychle podplukovník, „nenech se vyrušovat, pokračuj.“

„Tedy, my jsme Pěničkovi příliš nevěřili. Ale takové oznámení jsme museli prošetřit. Tak jsme jeli. Ještě ve voze jsme se mu trochu posmívali a říkali jsme si, že měl nějaké vidění nebo halucinace. Asi jeden a půl kilometru za obcí se to skutečně zase stalo. Našemu vozu chcípl motor...“

Nadstrážmistr se zarazil, ale podplukovník jen mávl rukou.

„Tedy, zastavil se motor, a když tady Franta, chci říct rotný Kratinožka, který řídil, couvl několik metrů po svahu, motor zase okamžitě naskočil, ale jen co jsme dojeli na stejné místo, motor zase chcípl a to se pořád opakovalo. Ani pěšky jsme nemohli projít, jako by nás opravdu zadržovala neznámá síla.

Pěnička nás pak vedl po hranici působení té síly, přes louky až nahoru k lesu. Šli jsme ještě dál, i v lese to bylo, prozkoumali jsme skoro dva kilometry na každé straně silnice. Byli jsme z toho také trochu vyvedení z míry, protože když člověk jde a nic nevidí a najednou nemůže jít a něco jako by ho odstrkovalo, to je fakt divný. Uvažovali jsme o tom a některého z nás napadlo, že by možná stálo za to objet Andělskou horu, dojet do Trudoměřic a zkusit, jestli bychom se nedostali na Jitřenku po cestě z druhé strany.“

„Trudoměřice přece už patří sousedům,“ poznamenal rychle podplukovník a zamračil se, neměl rád, když jeho lidé zasahovali do sousedních revírů.

„Ano, patří sousedům,“ přikývl nadstrážmistr a honem dodal jakoby na omluvu: „Proto jsme mezi Trudoměřicemi a Jitřenkou radši objeli Andělskou horu přes Čenkovice, Kinovice, Korály a za Trudoměřicemi jsme se vraceli neudržovanou lesní cestou zase k nám. Nemusím snad ani říkat, že celý okruh jsme projeli bez komplikací. Až když jsme se v lese blížili se z druhé strany k Jitřence, motor nám zase zhasl...“

„U nás?“ zeptal se podplukovník.

„Ano, to už jsme byli u nás.“

Podplukovník Hanák se v tu chvíli sám sobě podivil. Tušil, že tato záležitost bude dost komplikovaná, a přece pocítil uvnitř, někde na dně svého já, jakousi vlahou hřejivost, že zůstává celá v jeho kompetenci.

„Tedy, najednou jsme se zase ocitli v oblasti působení té neznámé síly,“ pokračoval nadstrážmistr, „bylo to tím zřetelnější, že tentokrát se to stalo v místě, kde silnice nestoupala, nýbrž ostře klesala, a přesto vůz nepokračoval samospádem v pohybu, ale zpomaloval, až se zastavil, i když Franta pohotově vykuploval rychlost, aby nedošlo k brzdění motorem. Nakonec se nezabrzděné auto zastavilo na svahu. Seděli jsme všichni čtyři uvnitř, mlčeli jsme, jenom jsme koukali kolem, protože jsme vlastně na tom svahu viseli. To je vážně dost divný pocit, sedět v autě, víte, že nemáte zabrzděno, víte, že by se to auto podle všech vašich zkušeností mělo rozjet, ale ono se nerozjede a stojí a vy koukáte na ty sešikmené linie cesty, čekáte, kdy se začnou hýbat, a ono nic. To vám vážně začne mráz trochu mravenčit po zádech...“

Nadstrážmistr Kovář se na okamžik odmlčel, zdálo se, že ho vzpomínka znovu vzrušila. „Tedy, za chvíli jsme se vzpamatovali, alespoň trochu,“ pokračoval, „a tady Franta chtěl nastartovat motor. Otočil klíčkem, jenže spínač startéru se nezapojil. Ani kontrolka se nerozsvítila. Tak trápil klíček, točil jím sem i tam, a stále nic. Pak zapnul stěrače, to je taková nejjednodušší zkouška elektriky, ty normálně běží, i když není klíček v zapalování. Ale stěrače se ani nehnuly. Franta se po nás podívá a říká: ‚A jsme v háji, elektrika nefunguje.‘“

Rotný Kratinožka udělal nesouhlasné gesto.

„Řekl jsi to, tak se nerozčiluj,“ ohradil se nadstrážmistr Kovář.

„Uvádím fakta.“

„To je v pořádku,“ uklidnil rotného podplukovník. „A ty povídej.“

„Tedy, abych pravdu řekl, to nás vyvedlo z míry ještě víc. Ale potom jsme se rozhodli, že se alespoň podíváme po okolí, zjistíme, jestli je i tady souvislá hradba jako v Tichém údolí, a potom uvidíme, co se dá dělat. Franta utáhl brzdu, kdyby to náhodou přestalo působit, aby nám vůz neujel, vylezli jsme, ta síla nás kousek vytlačila zpátky a my jsme prozkoumali okolí. Bylo to tam stejné. Zase se to táhlo od cesty na obě strany. Tak jsme se vrátili, chvíli jsme stáli kousek nad vozem a hovořili o tom. Přišli jsme na dvě věci. Zaprvé, ta síla v Tichém údolí působí zhruba od západu k východu a tady od východu k západu, tedy v opačném směru. To znamená, že by někde mezi tím, přibližně asi na Jitřence, měl být její střed. To jsme potom ověřovali na mapě, srovnávali to s počtem ujetých kilometrů podle tachometru a přišli jsme na to, že vzdálenost obou neprůchodných míst je vzdušnou čarou asi pět kilometrů a že Jitřenka je ne přibližně, ale přesně uprostřed. Tak to je ta první věc. Ta druhá napadla tady rotného Kratinožku...“

Nadstrážmistr Kovář se otočil k rotnému: „Tohle bys, Franto, snad měl říct ty, já myslím, že je to moc důležité, a když jsi na to přišel, tak to budeš umět nejlíp vysvětlit.“

„No, ono na tom nic není, to je jednoduchý,“ převzal řeč rotný Kratinožka, „když tady kolegové běhali po lese a zkoušeli, jestli je to pustí dál, já jsem se s nimi moc nehonil a držel jsem se poblíž našeho vozu. Říkám si přitom: Franto, přece nejsi vůl, abys nepřišel na to, proč ti ten auťák nezapaluje. Já ho totiž mám v bezvadném pořádku! Tak furt o tom přemýšlím, jak to, že mi to tam dole vždycky chcíplo a pak hned chytlo, a tady to nebrnkne. A oni pak přišli a já je poslouchám, co si povídají, a najednou mě to trklo. Povídám si, ty troubo starej, vždyť je to jasný. Tam dole jsi vždycky couvnul a ono ti to potom chytlo. Kdežto tady stojíš ještě dál za tím místem, kde ti to chcíplo. Jestli ta síla je nějakej elektromagnetismus, tak to pochopitelně v jeho poli elektřina nefunguje. To dá rozum, to ví každý malý dítě, který si hrálo s mašinkama. Povídám tedy: ‚Kluci, já myslím, že kdybychom to auto vystrkali kousek zpátky, že by nám možná naskočilo.‘ A víte, že naskočilo? Na první otočení klíčku.“

„A dál?“ zeptal se netrpělivě náčelník.

„Tedy, to už je skoro všechno,“ řekl nadstrážmistr Kovář, „potom jsme se přes ty vesnice zase vrátili. Pěničku jsme vysadili ve Smiříně, už s námi nechtěl jet, že prý musí své staré pomáhat při praní prádla, a když jsme přijeli na stanici, hned jsem všechno telefonicky ohlásil poručíku Nesvadbovi. Ten mi řekl, abych to napsal a poslal mu to písemně. Tak jsme to napsali a ještě večer zavezli hlášení do Městce.“

Podplukovník mlčel, zdálo se, že je zneklidněný. Vstal, došel k velké mapě, která visela na stěně, našel si tam Smiřín, linii silnice v Tichém údolí i čtvereček Jitřenky. Chvíli si mapu prohlížel a pak se prudce otočil: „Ale na té Jitřence teď přece někdo musí být.“

„To ano,“ přikývl Kovář, „správce Bouzek tam je a Bouzková, jeho žena, a teď tam asi budou taky rekreanti. Říkal Pěnička, že tam snad Fejfarová vezla rekomando pro ředitele Káňu.“

„Pro ředitele Káňu,“ opakoval zadumaně podplukovník Hanák a zvedl obočí. Trochu architekta Slavoje Káňu znal. Dvakrát nebo třikrát se s ním viděl na honu a jednou na recepci na Jitřence. Ředitel Káňa byl vždycky dokonalý. Vypadá tak schopně, až se zdá, že je schopný všeho, napadlo Hanáka při prvním setkání, když se díval, jak se Káňa přirozeně pohybuje mezi cizími lidmi a září mezi nimi jako hvězda. Vypadal, jako by nebyl oblečený, ale nakostýmovaný, jemná jelenicová košile prozrazovala nejen to, že na ni má, ale i to, že rád ohromuje neobvyklostmi. Rozdával úsměvy, všem tiskl ruku, každému uměl říct něco lichotivého a přitom neopomenul upozornit na své kvality a na své styky. Později, když už se s ním potkal podruhé a potřetí, musel si podplukovník Hanák přiznat, že Káňa je opravdu inteligentní člověk, kterému to myslí a který je svým způsobem i sympatický. Stín nelibosti vůči němu v něm však zůstal. Nebyl schopen se ho zbavit a přistupovat ke Káňovi naprosto přirozeně. Nevěděl, jestli ten nepříznivý pocit vyplývá z jeho dlouholeté nechuti vůči malým mužským, nebo jestli plyne z jeho zatracené podezíravosti, která je ve střehu i v čase vyhrazeném zábavě. Každopádně nesl ten pocit v sobě a nezbavil se ho ani nyní, kdy se s Káňou na Jitřence s největší pravděpodobností dělo něco podivného.

Tři mladí policisté sledovali podplukovníka stojícího u mapy. Zacukalo mu obočí, ale neřekl nic, rychle přešel k pracovnímu stolu a stiskl tlačítko. Vzápětí vešel muž, který je předtím uvedl.

„Václave,“ řekl podplukovník a podal mu Kovářovu písemnou zprávu, „tohle okamžitě okopíruj. Naše policisty nech odvézt domů. Ale někdo pojede s nimi a řádně vyslechne smiřínskou pošťačku. A taky toho Pěničku. Ať se jich vyptá na všechno, co souvisí s případem. Základní informace se dozví z kopie, kterou uděláš. Kdyby něčemu nerozuměl, zeptá se cestou. Ty mi pak připravíš zprávu pro kraj, uděláš to jako svodku mezi tímhle písemným hlášením a mezi záznamem. Dej si na tom záležet. Ještě dřív ale chci svůj vůz a dva pohotovostní vozy. No, šest chlapů mi docela stačí. Kromě toho zjistíš, jestli tady máme někoho, kdo se dobře vyzná v magnetismu a elektromagnetismu. Tady nikoho takového mít nebudeme, takže si ho vyžádáš z kraje. To je všechno. S tou zprávou pro kraj si pospěš, myslím, že budu nejpozději za tři hodiny zpátky a budu ji potřebovat. Jo, a ten vyšetřovatel ať se té pošťačky a toho Pěničky vyptá na každou podrobnost. Sebemenší detail může být důležitý. Já pořád nevím, co máme vlastně před sebou. To je všechno, jestli jsem něco říkal zbytečně, tak promiň.“

Do večera byl o všem podrobně informován kraj.

Do večera bylo také jasné, že elektromagnetické pole, které zabraňuje vstupu do prostoru Tichého údolí a Andělské hory, má na mapě podobu přesné kružnice, v jejímž středu se nachází chata Jitřenka.

O tom, co se děje na Jitřence, a o osudu lidí, kteří se tam nacházeli, se zatím nepodařilo získat žádné informace.

[ 4 ]

Plukovník Antonín Augusta, vedoucí oddělení nezařaditelných úkazů na ministerstvu obrany, neklidně přecházel sem a tam ve své kanceláři, lámal si prsty, až mu praskalo v kloubech, a jeho tvář vyjadřovala nespokojenost. Snad pro sebe i potichu klel. Kdyby si někdo s tím dal práci, mohl by zjistit, že plukovníkovy kroky kreslí na podlaze kanceláře úzkou protáhlou osmičku. Najednou ji však nedokončil a zamířil ke stolu. Tam se sklonil nad obálkou, v jejímž rohu stálo červeně Přísně tajné! a pod tím bylo modře napsáno Incident na kótě 291. Začal obsahem obálky volně listovat, chvílemi se letmo začetl do textu jednotlivých papírů, jako by si chtěl osvěžit paměť, a soustavněji si prohlížel svazek fotografických snímků. Už chtěl obálku s nechutí zavřít, když mu na stole zabzučel telefon.

„Slyším,“ řekl.

„Tady major Kalousek,“ ozval se v telefonu hlas jeho zástupce, „všichni už čekají v kabinetu pro malé porady.“

„Děkuju, vyřiďte, že za okamžik přijdu.“

V kabinetu pro malé porady už se shromáždilo pět mužů. Čtyři z nich byli v uniformě. Pátý byl v civilu. Plukovník Augusta každému z nich rychle podal ruku, postavil se do čela stolu a okamžitě se rozhovořil, aniž se namáhal zbavit se ustaraného výrazu ve tváři.

„Pozval jsem vás nejen proto, abyste mi předali výsledky svých expertních šetření, to bychom se nemuseli scházet, k tomu by stačilo, abyste mi své zprávy zaslali písemně. Chci si vyslechnout váš neoficiální názor na případ, který máme před sebou, a společně se o něm poradíme. Jak víte, naše oddělení je malé, bylo zřízeno nedávno a všichni se teprve učíme, jak přistupovat k těmto zvláštním nezařaditelným úkazům, a co hlavně – jak je hodnotit z našeho hlediska, to jest z hlediska obrany a bezpečnosti vlasti. Fakt, že vlastně teprve začínáme, nás však nikterak neopravňuje k tomu, abychom neusilovali o co nejlepší výsledky. Říkám to s plným vědomím toho, že případ, který nyní máme před sebou a který jsme nazvali Incidentem na kótě 291, je bezpochyby největším případem, na jehož řešení jsme zatím pracovali. Neboť Incident na kótě 291 nepředstavuje nic menšího – a prosím vás, abyste z toho hlediska celý případ nazírali – než průnik do oblasti státu.“

Posledních několik myšlenek řekl plukovník velmi vzrušeným, ba téměř patetickým hlasem. Na okamžik se odmlčel, aby soustředil myšlenky, a pak se rozhovořil mnohem tišeji.

„Pravda, my nevíme, co se vlastně v tom zatraceném Tichém údolí děje. My ani nevíme, jestli těch sedm osob, které se tam podle našeho zjištění těsně před incidentem nacházely, je naživu, nebo po smrti. Známe do této chvíle jenom rozsah nepřístupnosti Tichého údolí; neznáme ani její příčiny, ani její povahu. Vy jste byli na místě, prosím vás tedy, abyste mi sdělili všechno, co si o té záležitosti myslíte. Pochopitelně že od vás především požaduju váš odborný soud, ale kromě toho chci slyšet i vaše názory, vědecké hypotézy, myšlenky, které vás nad případem napadly a které byste nikdy do výlučně vědecké a odborné expertizy nenapsali.“

Plukovník se rozhlédl po tvářích mužů usazených kolem stolu. I jejich výrazy nesly stopy vážnosti a starostlivosti. Všichni měli před sebou složky s písemnými zprávami a mlčky na plukovníka pohlíželi.

„No prosím,“ vybídl je, „ujměte se laskavě slova.“

Bylo okamžik ticho. Pak se jeden z majorů, který měl na výložce odznáček chemických vojsk a vlasy na hlavě vzadu vysoce vyholené, zavrtěl, úsečným pohybem zvedl ruku a hned ji položil na stůl.

„Já bych třeba začal,“ řekl.

„Prosím, major Nový.“

„Můžu klidně začít, protože moje sdělení bude stručné. Měl jsem za úkol v bezprostřední blízkosti nepřístupného prostoru provést chemickou analýzu vzduchu a vody a zjistit, jestli se tam vyskytují bojové chemické látky nebo nějaké jiné otravné a lidskému životu či jen lidskému organismu škodlivé zplodiny nebo nějaké neobvyklé chemikálie. Výsledek našeho šetření je naprosto negativní. Žádné nebezpečné zplodiny nebo neobvyklé chemikálie se ve vzduchu v dotyčném prostoru nevyskytují. Vzorky vody jsme odebírali z potoka nad nepřístupným prostorem i pod ním. Voda ukazovala shodné chemické složení. Je v ní rozpuštěná slabá kyselina uhličitá, nějaké křemičitany, nepatrná příměs síranu železitého, dusičnany jsou silně pod celostátním průměrem.

Pokud jde o vzduch, brali jsme celkem devět vzorků. A to na třech různých místech: při zemi, ve výšce padesáti metrů a ve výši dvou set metrů. Co je nejpozoruhodnější na vzorcích vzduchu, je jeho relativní vysoká čistota, nepřítomnost prachu a automobilového smogu. Zkrátka normální čistý vzduch. Jen vzorky odebírané ve výši dvou set metrů se liší, mají nápadně vyšší procento ionizovaného kyslíku, což by mohlo svědčit pro to, že vzduch tam byl podroben nějakému záření, ale to je předpoklad hodně divoký, protože řídké, prachem naplněné mraky, které lomí sluneční paprsky, vedou ke vzniku téhož.“

Major Nový se naklonil k plukovníku Augustovi a podal mu tři listy papíru sepnuté svorkou. „Tady je písemná expertiza, tam to máte všechno mnohem podrobněji i s chemickými vzorci a s procentuálními výpočty. To, co jsem říkal, byl sukus věci.“

„Výš než ve dvou stech metrech jste vzorky vzduchu neodebírali?“ zeptal se plukovník.

„Ne, vzorky odebíráme vždy nejvýše ve dvou stech metrech.“

„Dobře, děkuju, možná vás ještě požádáme o dodatečný rozbor vzorků z větší výšky. A teď bych vás prosil o celkový názor na případ.“

Major Nový se několikrát zavrtěl na židli a pak opatrně řekl: „No, z mého chemického hlediska je věc jasná. Výsledek je negativní. Čistá voda, čistý vzduch. Já jsem o tom velice přemýšlel, ale nevymyslel jsem vůbec nic. Jenom to, že bariéra, která znemožňuje přístup do vyznačeného kruhu, je zřejmě magnetického nebo elektromagnetického, tedy povýtce fyzikálního původu. Domnívám se tedy, že fyzikální šetření může objasnit mnohem víc než naše běžné šetření chemické.“

Všichni se zadívali na přítomného civilistu a zdálo se, že ten se také chystá ujmout slova. Ale než tak mohl udělat, rychle se přihlásil druhý major, který měl na výložkách taktéž odznáček chemického vojska.

„Major Kábrt,“ vyzval ho plukovník Augusta.

„Já budu ještě stručnější než major Nový. Proto chci rychle říct svůj příspěvek, než se ujme slova profesor Přikryl. Úkolem naší skupiny bylo zjištění výskytu radioaktivity na obvodu nepřístupného prostoru, ve vzduchu nad ním, ve vodě, která jím protéká, jakož i v půdě. Obešli jsme celý obvod nepřístupného prostoru, obletěli jsme ho v helikoptéře ve výšce padesáti metrů a pak zhruba ve výši dvou set metrů, zkoumali jsme vodu Bublavky i půdu po celém obvodu a výsledek toho všeho je naprosto negativní. Žádné mimořádné stopy radioaktivity jsme nenašli. Můžeme směle tvrdit, že se jedná o prostor radioaktivně čistý, s tím ovšem, že dva a půl kilometru je dost značná vzdálenost, a že tedy nemůžeme vyloučit nějaký menší, to podtrhuju, menší zdroj radioaktivity ve středu toho záhadného kruhu. To je z mé strany všechno. Zde prosím předávám kopii protokolu.“

Plukovník Augusta protokol založil a pak se zeptal: „A váš celkový názor?“

Major Kábrt se zamyslel, hluboce se nadechl, jako by si chtěl dodat odvahu, a pak řekl: „No, napadly mě dvě věci. Jednak, stejně jako majora Nového, že ta záležitost nepřístupnosti je plně fyzikálního charakteru. A z toho jsem pak vyvodil – nejsem odborník, berte to tedy jenom jako laickou úvahu –, že je-li nějaká magnetická síla schopna zadržet na několika metrech rozjetý automobil a dokonce rozjetý tank, vyjde vám, jak velký odpor byl vynaložen na tuto práci… Jestliže tedy síla, která takovou práci vykonala, má fungovat, musí odněkud brát energii. Tato úvaha mě pak přivedla k myšlence, že někde ve středu nepřístupného prostoru, nejspíš tam, kde se nachází chata Jitřenka, musí působit nějaký mocný energetický zdroj, který magnetickou bariéru napájí. Kdybychom ten zdroj zničili, s největší pravděpodobností bychom bariéru odstranili. To je první věc.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Událost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.