Copyright © Ivan Fíla, 2019

All rights reserved

Ilustrace © Kateřina Sidonová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-612-4

Lídě, Paulu Austerovi
a všem neapolským duším,
které mě naučily věřit, že i osli létají
a člověk může chodit nad vodou...

„Nu dobrá, a kdos ty?“

„Té síly díl jsem já, jež chtíc vždy páchat zlo,
vždy dobro vykoná.“

Goethe / Faust

Předmluva

Když jsem před pár lety ležel se zápalem plic a s vysokou horečkou v jedné dálné zemi v zapomenutém motelu na zapomenutém místě, kde široko daleko nebyl lékař, a upadl jsem do mdlob, zdály se mi ty nejhrůznější, ale i nejkrásnější sny, které se zběsile střídaly, doprovázeny tu vzdálenými, tu blízkými hlasy mužů, žen a dětí, které mi cosi našeptávaly, jako kdyby mi chtěly na rozloučenou ještě něco rychle říct. A když jsem se pak po třech dnech zcela dehydrovaný probudil a nevěděl jsem, zda jsem živý, nebo už mrtvý, kdy se tělo jakýmsi zázračným způsobem vyléčilo samo pudem sebezáchovy, zůstal mi z toho množství snů, které mé horečné blouznění doprovázely, v paměti jeden jediný. O nesmrtelném člověku, o dívce obdařené schopností vidět do svých minulých životů a o věčné lásce. Na zemi ležela pohozená tužka a na nočním stolku se válel pomačkaný kus papíru. Byl jsem tak zesláblý, že mi dost dlouho trvalo, než jsem tužku sebral a na papírek načmáral: NEJKRÁSNĚJŠÍ KRÁSNO VŠECH KRÁSEN. Ano, to byl ten sen, který jsem prožil. Hrůzný a něžný, chvílemi reálný, chvílemi pohádkový, ale na konci divutvorně krásný. Na snech je úžasné – a všichni to dobře víme, protože sny patří k našemu životu a jsou neoddělitelnou součástí lidské podstaty –, že nás někdy zavedou do světa či příběhu, který bychom skutečně chtěli prožít. Sny jsou někdy kruté, probudíme se zaliti potem a jsme šťastni, že jsme z té hrůzy venku. A někdy jsou nádherné a přáli bychom si, aby nikdy neskončily.

Ten papírek se čtyřmi načmáranými slovy jsem nezahodil a ten sen nezapomněl. A tak, drahý čtenáři, zavři oči a sni. Možná v tom příběhu najdeš i sám sebe a zblízka se podíváš na svoji vlastní duši.

Ivan Fíla

Prolog

Zvoní zvony. Desítky, stovky zvonů. Zní temným dunivým tónem, jako by křičely memento mori a odpuzovaly tak zlé síly a neštěstí. Zatím vyplašily jen hejno racků kroužících vysoko v mlhavém oparu nad střechami domů a kostelů středověkého města v srdci Evropy, z něhož se kdysi – za vlády jednoho osvíceného panovníka – mělo stát hlavní město světa, nový Jeruzalém. Král vtipkoval, že při případném druhém návratu splete Krista a přivede ho sem namísto do Svaté země. Po jeho smrti však město zchudlo a to přispělo k tomu, že neprošlo takovou přestavbou jako jiné metropole a po další staletí v něm zůstal uchován jedinečný genius loci, k němuž patří i tajemné pověsti a legendy, mystické bytosti a hrůzostrašní tvorové. Město přežilo velké i malé války, cizí nadvládu, hladomor a živelné pohromy, na jedno však připraveno nebylo: na hordy turistů. A ačkoliv se všechny zvony rozezněly právě kvůli nim, aby varovaly před jejich neutuchající expanzí a blížící se katastrofou, proudí už od časného rána husté zástupy novodobých dobyvatelů křivolakými kamennými uličkami, po náměstích a náměstíčkách, mezi gotickými chrámy a románskými kostely, a po terasovitých zahradách posetých fontánami, tajemnými průchody, gloriety a lodžiemi s úchvatnými výhledy. Neodradí je ani ledové mrholení a studený vichr zahalující město do uplakaného smutečního hávu. Pojem sezóna tu už dávno neplatí, sezóna tu je neustále, tři sta šedesát pět dní v roce. Genius loci se jmenují už jen kavárny, restaurace, noční kluby, a dokonce i franchisové butiky s dámským spodním prádlem, které mají ve znaku jakéhosi tříhlavého ducha. Obchod s tajemstvím sem nepřetržitě láká masy baťůžkářů konzumující laciné gumové sendviče ve stínu barokních soch a staletých stromů, milence bloudící v renesančním zrcadlovém panoptiku, kde se podle legendy zatřpytí štěstí, když ho oko zachytí, i nostalgiky hledající ztracený ráj nenávratně udusaný miliony nohou v mozaikové dlažbě. Jedno tajemství tu však zůstalo; tajemství, o kterém nikdo nic netuší a které proplouvá časem jako neviditelný stín...

Dívka

„Ulička čarodějnic,“ zvolal nadšeně vyzáblý čahoun s nagelovanými vlasy držící nad hlavou americkou vlaječku. „V Guinnessově knize rekordů je zanesena jako nejužší ulice na světě. Ve středověku byly stěny potírány žíravinou a ženy obviněné z čarodějnictví zde musely chodit nahé po ostrých kamenech, dokud se nepřiznaly.“

Za průvodcem se mezi vybledlými freskami čarodějnic na vysokých hrbolatých zdech tlačila skupina převážně obézních turistů. Dřeli svými špeky omítku a v duchu lamentovali, že se nechali zatáhnout do klaustrofobické pasti, a ještě za to zaplatili. Lil z nich pot, i když po ránu udeřily tuhé mrazy.

„Čarodějnice byly odsouzeny k smrti a upáleny na hranici na Katově náměstí, které za chvilku uvidíte,“ líčil čahoun a v duchu se těšil, až tlouštíci dojdou k nejužšímu místu. Tam se natočil bokem a zvedl ruce.

„Nadechněte se a zatáhněte břicha!“

Turisté se ho snažili napodobit. Štíhlejší prošli, tlustší se zadrhli a zůstali trčet mezi zdmi, nemohli se pohnout dopředu ani zpět.

„Nadechněte se! Ještě víc! Ano, to je ono, vydržte, ještě kousek!“ povzbuzoval čahoun a pomáhal jim vysoukat se ven, za což pak dostal tučné spropitné. „Za odměnu vás čeká nevídaná atrakce – Katův dům, ve kterém žije nejstarší člověk na světě.“

Na druhém konci uličky se objevila asi dvacetiletá nevšedně krásná dívka. Vypadala jako anděl, jako zjevení z jiného světa. Měla jemné, křehké rysy, azurově modré oči, plavé vlasy a na krku táhlou černou jizvu. Procházela uličkou s lehkostí stínu, jako by se vznášela.

Přijela jsem z daleka, z jiného světadílu, vzdáleného tisíce kilometrů. Mám jinou podobu než kdysi, jinou tvář, jiné tělo, jiné jméno. Moji duši odnesli ptáci na perleťových křídlech a přenesli ji do dalšího života. Kdysi. Před sto lety.

Dívka došla na Katovo náměstí a najednou se jí zmocnil pocit, jako by vstoupila Ištařinou bránou do starověkého Babylonu, podle Genesis též Bábelu, což znamená zmatek. A zmatek tu panoval – obrovský ZMATEK. Ze všech stran k ní doléhala směsice jazyků, všude se tlačily masy halasících turistů, kteří obdivovali třípatrový úzký dům s křivými zdmi uprostřed náměstí. Zleva i zprava ho obepínaly strmé schody, na vrcholu otevřené, jako by vedly do nebe. Nad vchodem viselo domovní znamení – kat na popravišti.

Bible vypráví, že i babylonskou věž lidé chtěli postavit až do nebe, aby tak povýšili svou velikost a odtržení od pravého Boha. A Bůh proti tomuto velkolepému dílu zasáhl, zmátl lidem jazyky a rozehnal je po celé zemi, aby jim znemožnil ve stavbě pokračovat. „Anděl vykřikl mocným hlasem: Padla, padla ta veliká říše Babylon a stala se příbytkem démonů, vyhnanstvím každého nečistého ducha a vězením každého nečistého a ohavného ptáka!“ A od té doby lidé hovoří různými jazyky.

Dívku však zmatek neodradil, nebyla součástí této novodobé turistické mašinérie, před kterou by možná kapituloval i sám Bůh, pokud existoval a nebyl – tak, jak ho vnímala dívka – nic jiného než vlastní nejvyšší JÁ ve všech stvořeních. Věřila, že se modlíme, postíme a konáme dobré skutky, aby se Bůh narodil v duši a duše zase v Bohu.

„Katův dům s Nebeskými schody z roku 1211,“ křičeli průvodci jeden přes druhého, když je dívka míjela, a pohledy všech turistů směřovaly k tomuto skvostu středověké architektury, aniž mysleli na to, kolik žen obviněných z čarodějnictví tu bylo upáleno a kolik hlav nevinných mužů bylo sťato úderem meče, sekery nebo popravčích strojů. Krvavou minulost ozářilo kouzlo nostalgie.

„Katův dům byl postaven věhlasným italským architektem Pietrem Ragazzottim,“ hlásal drobný Japonec do megafonu.

„Jediný současný obyvatel Katova domu je Elias Rubinsky, nejstarší člověk světa,“ bylo slyšet v ruštině, kterou přehlušoval překotně mluvící a náruživě gestikulující Španěl s plstěným kloboukem v národních barvách.

„Panu Rubinskému je 120 let a těší se zázračnému zdraví. Stále ještě pracuje jako rytec kamejí,“ rozplýval se Ital s módní ušankou.

Turisté vydechli obdivné WOW a přemítali, zda je větší senzace tahle nádherná stavba, na kterou lákaly všechny příručky, anebo její výjimečný obyvatel. Ruce s mobily trčely nad hlavami, lidé fotili a filmovali, zacláněli si, postrkovali se a nadávali si, netušíce, že na svém displeji zvěčnili někde v anonymním davu i dívku, která se stala součástí jejich nového příspěvku na Facebooku, Instagramu, či Twitteru. A se stovkami dalších fotografií, kterými zahltili své mobily, je pak po návratu domů uložili do digitálního nekonečna k tisícům dalších fotografií, které pak už nikdy neviděli.

Dívka o tomto fenoménu své doby, svého nového života, nepřemýšlela, měla jiné poslání.

Nikdo nic neví, a ani vědět nemůže. Protože tenhle příběh se odehrál mezi nebem a zemí. A ještě neskončil.

Davy kolem ní splývaly, viděla rozmazanou masu a slyšela útržky hlasů.

„Je možné pana Rubinského vidět?“ vykřikl někdo dánsky.

„Pan Rubinsky nevychází z domu, s nikým se nestýká. Do dílny chodí jen v noci,“ odpověděl průvodce.

„O Rubinském koluje mnoho bájných příběhů,“ oznamoval mladík s uhrančivýma očima v hebrejštině.

„Po smrti své ženy před sto lety přestal mluvit,“ udivila skupinu Korejců žena s křiklavě žlutým baretem.

„Pokusil se o sebevraždu, ale nevytekla z něj ani kapka krve,“ sdělil žasnoucímu davu Číňan s mikroportem.

„Říká se, že pan Rubinsky je nesmrtelný,“ zvolala baculatá Portugalka a obrátila se s úsměvem na svou skupinu. „Chtěl by se někdo z vás stát nesmrtelným?“

„Všichni jsme nesmrtelní!“ vykřikl brazilskou portugalštinou starší šlachovitý muž s vyholenou hlavou a brýlemi s tenkými kulatými obroučkami.

Celá skupina se k němu otočila a zaraženě na něj zírala.

„Není smrti. Život je duch a duch nemůže zemřít,“ vysvětlil Brazilec a shovívavě se na všechny usmál.

„Tak ještě pár fotografií a jdeme do obchodu se šperky,“ řekl vousatý Nor. „Tam si můžete koupit kameje pana Rubinského.“

„A co jsou to kameje?“ ozval se z davu pronikavý ženský hlas.

„Rytiny, kde motiv vystupuje z kamene jako miniaturní plastika,“ odvětil Nor. „Byly velmi populární už ve starověku. A kameje pana Rubinského jsou světové unikáty, je jeden z posledních, kdo toto řemeslo ještě provozuje.“

***

Padl soumrak a autobusy s turisty odjížděly. Katovo náměstí se začalo postupně vylidňovat, až bylo úplně prázdné. Z ticha se ozvalo syčivé blafnutí a v pouliční laterně se rozžehlo jasné bílé světlo, o kterém kdysi platilo heslo všech lampářů: S plynem je světlo krásnější.

Starší muž v uniformě s brigadýrkou přecházel mezi kandelábry, v ruce nesl dlouhou tyč, kterou pod každou lampou zvedl, hákem na jejím konci otevřel plynový ventil a lampa se rozsvítila. V letních měsících to byla velká atrakce pro turisty, kteří se s lampářem pod lucernami fotografovali, dnes je ale psí počasí vyhnalo do barů, restaurací a zábavních podniků, kde se figurka lampáře prodávala spolu s dalšími suvenýry jako měděná miniatura.

Za výlohou krámku se šperky počítal starší obchodník peníze, na hlavě měl panamský klobouk Montecristi a v ruce tučnou tržbu. Průvodci sem za lukrativní provizi vodili turisty, kteří v domnění, že kupují kameje věhlasného rytce Rubinského, dostali místo nich čínské imitace, na nichž obchodník vydělal majlant. Rubinskému to bylo jedno, peněz měl plný trezor a ve svém věku je stejně neměl za co utratit, a tak jediná jeho starost byla, jak umřít. Po jeho kamejích lačnila renomovaná muzea i věhlasní sběratelé z celého světa, a ti věděli, přes koho se na ně dostat.

Ten člověk se jmenoval Ignatz Montabauer, milovník umění a filantrop, který se v mládí chtěl stát kouzelníkem a jako jediný měl k Rubinskému přístup. Získal si jeho důvěru nejen tím, že se narodil ve stejný den a stejnou hodinu (jen o pár desítek let později), a když Rubinskému bylo třiadevadesát, naučil ho létat letadlem a skákat padákem, hlavně ale oplýval magickou schopností rozhýbat očima klobouk, což mělo pro Rubinského život stěžejní význam. O tom ale až později.

Jednou za měsíc spolu mlčky seděli v dílně (to, že Rubinsky v mládí přestal mluvit, nebyla pouhá legenda, ale skutečnost) a pili domácí medovinu. Pak si Montabauer prohlédl nové kameje, dal Rubinskému peníze, ten mu je zase vrátil, Montabauer částku ztrojnásobil a poslal ji spolu se stovkami panenek a houpacích koníků do sirotčinců ve válečných oblastech, pro které založil humanitární organizaci Ráj bez andělů.

A protože mu už táhlo na osmdesátku a chtěl se dožít taky tak vysokého věku jako Rubinsky, jedl jogurty se speciálními kulturami v domnění, že v nich tkví tajemství Rubinského dlouhověkosti. Ten se údajně řídil, jak se všude psalo, teorií ruského profesora Mečnikova, nositele Nobelovy ceny za medicínu v roce 1908, podle níž je stárnutí způsobeno autointoxikací organismu, tedy otravou člověka střevní mikroflórou. „Smrt začíná v tlustém střevě,“ tvrdil Mečnikov, a proto doporučoval zvyšovat střevní kysání požíváním jogurtů. To se prý svého času osvědčilo u bulharských venkovanů, kteří se dožili nadměrně vysokého věku. Později se ukázalo, že zprávu šířili lobbisté jednoho mlékárenského koncernu, který uvedl na trh nový „zázračný“ jogurt s fotografíí Rubinského a jeho citátem: Narodili jsme se, jen abychom zemřeli. To je jediná jistota, kterou máme. A může se to stát každou vteřinu. Moje vteřina trvá už 120 let.

Ohlas byl fenomenální: lidé stáli na jogurt dlouhé fronty a cena akcie, která se předtím dramaticky propadávala, vylétla během necelých dvou týdnů o 372 procent, na čemž všichni zasvěcení pohádkově zbohatli. Jednou Rubinsky napsal Montabauerovi na papírek (psal vždycky, když se rozčílil a měl nutkání mluvit), že je to všecko lež, že mléko nesnáší a v životě nesnědl ani jeden jogurt a že smysl života spočívá v tom, že jednou skončí. Připravil tak o iluze nejen Montabauera, ale i největší světové lékařské kapacity, které se nadále marně snažily rozluštit tajemství jeho dlouhověkosti. A do krachu šel i mlékárenský koncern, jehož akcie spadla na nulu.

***

Mrholení ustalo a náměstí zahalila hustá mlha. Na dlažbě zazněly kroky. Dívka měla na nohách pestrobarevné střevíčky s fialovými květy. Došla k temnému zákoutí u Nebeských schodů a čekala, až zvon na věži odbije devátou hodinu. Krátce poté se za oknem Katova domu rozsvítilo světlo a v něm se objevila silueta muže. Sestupoval po schodech a klapal hůlkou. Dívka pozorovala tajemnou stínohru, mužovy obrysy se zvětšovaly a záhy zas zmenšovaly a vypadaly tak tísnivě a strašidelně jako mystické ilustrace Huga Steinera z Meyrinkova Golema, vytvořené před více než 100 lety. V přízemí pak vrzly dveře a rozsvítilo se další světlo. Dívka vyšla ze tmy až k oknu, setřela opatrně námrazu a nahlédla škvírou dovnitř. Viděla, jak muž vstoupil do dílny a usedl ke stolu.

Elias, má věčná láska. Vracím se za mužem, se kterým jsem prožila nejkrásnější krásno všech krásen. Vracím se, abych ho zbavila utrpení.

Mužova tvář byla zahalena v polostínu, pod lampou držel nádherně zbarvený vltavín s vytečkovaným návrhem skarabea a studoval ho pod lupou. Není to náhoda, pomyslela si dívka, že to byl právě tenhle posvátný brouk – ve starověkém Egyptě uctívaný jako symbol slunečního cyklu a obraz boha znovuzrození Cheprera – kterého se chystal z kamene vyrýt. Ruka, jež kdysi zvěčnila dívku do kamejí plných lásky a poezie, se ani maličko netřásla. Rytec působil mladistvě, a ne jako přestárlý kmet, který už dávno přežil svůj čas.

Naše štěstí zabila pověra a slepá nenávist. Od toho dne Elias
nežije, čeká na smrt, která nepřichází. Musí čekat. Kvůli mně. Ano, kvůli mně se stal obětí černého ďábla.

V záblesku světla se objevila dívčina jizva na krku.

A za všechno může tahle jizva.

Aitan

Jizva se otevřela a dívka se vydala na surreálnou cestu do minulosti, letěla uličkami města, nechala za sebou jednadvacáté století, proplouvala dvacátým, lidé a domy se proměňovali proti proudu času, měnila se móda, účesy, modely aut, koňská spřežení, a když se ručička času přehoupla do století devatenáctého, dívka vběhla na dvůr zchátralého pavlačového domu, kde z jediného okna svítícího do noci vycházelo bolestné ženské sténání.

Bylo to v únoru roku 1899, když jsem se těžce rodila do svého minulého života. První, co mi utkvělo v paměti, bylo spláchnutí záchodu.

Na pavlači vrzly dveře a ze společného záchodu vypajdal vetešník Brauner, břichatý padesátník s polopleší, velkým orlím nosem a pohledem šejdíře. Kulhal na levou nohu. Měl ji kratší, a proto v botě nosil „kopýtko“.

Spláchnutí záchodu nervózního chlápka, kterej si zaplatil mou mámu, aby mu odnosila dítě.

Brauner se naklonil k oknu a šmíroval. Uvnitř se skláněla porodní bába s mohutnýma masitýma rukama nad krásnou, asi pětadvacetiletou tmavovláskou.

„Už to bude, ještě chvilku, vydrž! Zatlač... víc... víc!“

Žena svírala v dlani malou zlatou sošku, křičela, tlačila ze všech sil, až se z jejího lůna vydralo na svět dítě.

A tak jsem po dvanácti hodinách byla konečně na světě.

Brauner byl bledý jako stěna, nervózně drkotal zuby, na čele mu vyrůstaly kapky potu a stékaly po tváři.

Bába vzala dítě do náručí a radostně vykřikla:

„Je to holčička!“

Naklonila se k matce a odstřihla pupeční šňůru.

„Máš holčičku!“

Tmavovláska se stačila ještě usmát a pak omdlela. To už ale Brauner nevnímal a vtrhl do místnosti. Měl oči jen pro dítě, byl štěstím bez sebe.

A ten chlápek s orlím nosem mohl bejt konečně hrdej nejen na svý prachy, za který si mě koupil, ale i na svý sperma. Akorát že ne moc dlouho.

„Ježišmarjá!“ vyděsila se bába. „Vona má jizvu! Tady na krku, černou jizvu!“

Pokřižovala se a vrazila holčičku Braunerovi.

„Je prokletá! Musí umřít, jinak nás potká hrozný neštěstí! Nás všecky!“

Popadla porodní kufřík a zmizela.

„Je posedlá ďáblem!“ křičela na pavlači, aby to všichni slyšeli. „Má černou jizvu na krku!“

Brauner se podíval holčičce na krk, a když uviděl zblízka jizvu, ztuhl. Bába má pravdu, ďábelské znamení! Vzpomněl si, že dřív se čarodějnicím do takového místa bodalo jehlou, aby se zjistilo, jestli nekrvácí a není citlivé na bolest, a tím se dokázalo jejich spojení s ďáblem. Vyštrachal z kapsy špendlík a pomalu se s ním k jizvě přibližoval, ale holčička začala tak křičet, že špendlík zas zastrčil. Zvenku k němu doléhal bábin hlas. Běhala po ulici a křičela na všechny strany, že se narodilo prokletý dítě a že si teď pro všecky přijde zubatá, když dítě neumře. Braunerovi se strachy rozcvakaly zuby, smrti se bál ze všeho nejvíc. Sjel pohledem na matku, ta krátce nabyla vědomí, blouznila, krvácela, bojovala o život.

„Sáro... Sáro! Slyšíš mě?“ naklonil se k ní. „To jsem já, Gustav.“

Žena nereagovala, něco si pro sebe šeptala a hleděla nepřítomně do prázdna.

„Sáro... Sáro...,“ sklonil se Brauner ještě blíž, ale ona ho nevnímala. Jen maličko pohybovala rty, jako by stále něco opakovala.

„Co...? Co říkáš?“

Podívala se na něj, stačila se ještě zeptat, zda je živá, nebo už mrtvá a pak začala nepravidelně dýchat, chroptět a dusit se, a než Brauner mohl přivolat pomoc (v místnosti ani na pavlači už nikdo nebyl, všichni ze strachu uprchli), její výraz strnul a z ruky jí vypadla soška. Jak dopadla na zem, ustal i pláč, a holčička v Braunerově náruči utichla.

A tak jsem přišla o mámu a zůstala v tlapách orlího nosouna.

Brauner cítil, jak mu hrůzou stydne krev. Chvíli na Sáru bezradně zíral, pak se shýbl pro sošku, strčil ji do kapsy a vypajdal s holčičkou ven.

Nosoun mámu obral nejen o život, ale i o Aitan, sošku bohyně posmrtnýho života, se kterou si máma často povídala.

***

Brauner prchal liduprázdnou noční ulicí, lapal po dechu a probíjel si cestu ledovým větrem rozmetávajícím mračna sněhu. Hlavně pryč, ať ho tu už nikdo nevidí. Co ale udělá s tou prokletou holkou, kterou nesl pod kabátem a pádil s ní jako zloděj temnou nocí?

Proběhl pod Nebeskými schody a mihl se kolem Katova domu. Netušil, že se tam právě událo něco, co zásadně ovlivní nejen jeho život, ale i život novorozené holčičky. Kdyby se na chvilku zastavil a nahlédl do rozsvíceného okna, uviděl by šťastné tváře otce, dědečka a babičky sklánějící se nad ženou s chlapečkem v náručí, kterého právě porodila. V pozadí stál usměvavý doktor s kulatými brýlemi a balil porodní náčiní do lékařského kufříku. Pak se rozloučil a nasadil si černý klobouk. Chlapeček se najednou vyděsil. Na klobouku se objevilo velké rudnoucí oko, které kromě něho nikdo neviděl. Otec se na doktora pobaveně podíval, sejmul mu klobouk, nasadil si ho a snažil se chlapečka rozesmát legrační grimasou. Ten ale jen upřeně hleděl na stále víc rudnoucí oko a pak vytřeštil oči tak, že se klobouk zvedl otci z hlavy a začal se vznášet. Všichni na chlapečka užasle zírali, doktor si sundal brýle a nevěřícně si promnul oči a pak jen vykoktal, že něco takového v životě ještě neviděl a že to dítě nemůže být normální. A taky že nebylo! Chlapeček namířil svůj pohled na okno, znovu vypoulil oči a pak tak zapištěl, že se okno vysypalo, klobouk vylétl ven a vítr ho hnal ulicemi města.

***

Brauner zahnul za roh, a když se blížil k domu, kde bydlel v temném přízemním bytě se zamřížovaným oknem a výhledem na hřbitov, přepadl ho strach. Co když ho ďábel potrestá a on zemře ještě dneska v noci? Smrt ve spánku byla pro něj ta nejděsivější představa, chtěl vědět, čí prsty mu zatlačí oči, chtěl zemřít vědomě, „zaživa“! A vůbec: copak může umřít, když nemá komu? Je tu vůbec někdo, kdo by jeho smrti litoval? Sáru platil, aby mu jednou za týden na proleželé matraci ve vrzající posteli roztáhla nohy, a během téhle blažené rozkoše, jediné, kterou v životě měl, jedla čerstvě upražené mandle a dívala se mu vyzývavě do očí a říkala mu neslušná slova, která ho tak vzrušovala, až se mu při erekci zdálo, že létá v oblacích. A pak mu za velký balík peněz, který hromadil ve skrýši v podlaze a nevydal by z něj ani vindru, protože široko daleko nebylo většího škrta, vynosila holku, kterou teď už nechce. Mohl by ji někde odložit, třeba v lese, anebo ji utopit v kotli s vařící vodou, jak to dřív dělali inkvizitoři s novorozeňaty čarodějnic, aby sejmul kletbu ze sebe a z ostatních a dokázal, že nevzývá ďábla jako svého pána a nepodřizuje se jeho vůli, je to ale jeho dítě, jeho krev, a neměl k tomu odvahu. Nechat si ji ale nemůže, všichni by se mu vyhýbali, celé město, nikdo by už nepřišel do jeho krámu, byl by jak prašivec roznášející smrtící mor. Holku odveze do klášterního sirotčince, tam ať si s ní poradí. Vyndal ji zpod kabátu a snažil se ji zabalit do ručníku a strčit do proutěného košíku, který si nesl s sebou. Holčička se však bránila, křičela a kopala. Brauner byl vzteky bez sebe, nevěděl, jak ji umlčet, a tak ji ručníkem přidusil. Vtom se k němu stočil odvátý klobouk a připleskl se mu do tváře. Brauner uklouzl a košík se převrhl. Holčička se z něho vydrápala a natahovala se po klobouku, a když se ho už skoro dotýkala, Brauner do něj vztekle praštil a zarazil ho do země. To holčičku rozzuřilo, napřáhla ruku a vrazila Braunerovi takovou facku, že ustrnul v šoku. A když pak zapištěla a ukázala na klobouk, vetešníkovi došlo, že tohle dítě je opravdu prokleté. Třesoucí se rukou klobouk sebral a holčičku do něj strčil. Ta se radostně ušklíbla a zaplácala ručičkama.

A tak jsem díky létajícímu klobouku odrovnala orlího nosouna. Byl z toho tak vyjukanej, že už mi nezkřivil ani vlásek.

***

Brauner dopajdal do stáje v sousedním dvoře, zapřáhl saně za desetiletého valacha Zadora, sedl na kozlík a vyjel. V jedné ruce držel opratě a druhou přidržoval na klíně klobouk s holčičkou zabalenou do ručníku.

Ten klobouk jsem od tý chvíle střežila jak oko v hlavě. Něco mi říkalo, že nepřiletěl jen tak.

Kůň pádil sněhovou vánicí za město a uháněl podél lesa. Po necelé hodině doklusal ke klášteru, v jehož sklepeních kdysi řádila inkvizice a mučila ženy obviněné z čarodějnictví a spojení s ďáblem. Klášteru se dodnes mezi lidmi říkalo „Jokl“, podle přezdívky nejobávanějšího mučitele Jakuba Haye.

Brauner zastavil, vzal klobouk s holčičkou a dopajdal ke vchodu. Když zabušil na dveře, rozcvakaly se mu zuby a začal se třást. Rychle se profackoval, jak mu poradil věhlasný šarlatán Rajhart, který dokázal vyléčit i roztroušenou sklerózu v posledním stádiu, hluchým vrátit sluch a zlomené kosti napravit za dva dny. Kdyby ho znal dřív a nedal na neschopné doktory, kteří mu celá léta tvrdili, že se jedná o záhadnou nervovou chorobu, se kterou se nedá nic dělat, nemusel teď mít zuby tak obroušené, že mu z dásní trčely zčernalé pahýly.

Chodbou se blížily kroky, rozevřelo se kukátko a v něm se objevilo oko.

„Co si přejete?“ ozval se ženský hlas.

„Nezlobte se, ale... chtěl jsem... našel jsem odložené dítě!“ vyhrkl Brauner.

V zámku se otočil klíč a dveře se pootevřely. Do škvíry nahlédla jeptiška s vrásčitým obličejem a hustým prošedivělým obočím.

„Odložené dítě?“ podivila se a upřela na něj hluboké oči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rytec kamejí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.