V nejlepším věku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Kemrová

V nejlepším věku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

- věnování -

Chtěla bych poděkovat všem,
kdo jsou pro mě důležití,
a bez nichž by tahle kniha nevznikla.

Doufám, že víte,
že je řeč právě o vás. :-)

Od: Tyna

Komu: zuzka005@gpost.com

Předmět: Ty kozo pitomá!

Ty kozo pitomá

Ahoj, teda spíš – No nazdar!

Co to vyvádíš? Tvůj poslední mail mě fakt vytočil. Jasně, chápu, je ti padesát, což není šestnáct, a máš pocit, že jsi stará, život skončil a čeká tě už jen cesta pouští všednosti do hrobu. Ale tohle vyprávíš, co tě znám! Napadlo tě někdy, jak jsi tím otravná? (Minimálně proto, že takový pocity mám taky a ty mi je vždycky připomeneš. :-))

Taky, a ani nevíš jak často, si připadám jak vyfoukaná pampeliška. Tělo bolí, kůže povoluje, nezdá se, že by svět byl ústřice, která se nechá jen tak vysrknout. (Btw, to je tedy hnusná představa! Jedlas někdy ústřice? Já jo, a už nikdy nebudu!) Zkrátka, není lehké nacházet motivaci vyskočit ráno z postele a s úsměvem na rtech čelit realitě. Na druhé straně, je pořád dost věcí, které za to stojí. Jsou jiné, než když nám bylo dvacet, ale zato jsou prověřené časem.

Říká se, že nový zvyk se ukotví, pokud ho budeš dodržovat 28 dní. Tak jsem si řekla, že hodím na papír (tedy spíš někam do virtuálna) 28 důvodů, proč je zrovna padesátka, když ne boží, tak fajn věk. Každý den ti pošlu jeden a ty si ho přečteš a zkusíš splnit úkol na konci. Prostě to jen zkus, jo? Když budeš chtít, můžeš mi napsat, jak to jde. Nebo se se mnou můžeš hádat a přít, tím líp; každá reakce dobrá! No, a jestli 29. den budeš furt tak trudnomyslná, tak si to klidně hoď, není ti pomoci. A taky se na to můžeš vybodnout dřív, máme demokracii, že jo. I v tomhle případě se jako ideální řešení jeví urostlá sosna nebo koupačka v betonových přezůvkách. Snad nemusím psát, že tahle varianta by mě netěšila a že bys mě dost našňupla.

Tak co, jdeš do toho?

Martina

PS: Opovaž se říct, že ne!!!

Od: Tyna

Komu: zuzka005@gpost.cz

Předmět: Den 1 – Nemusím se hledatNazdar!

Sice jsi mi neodpověděla, ale z doručenky vím, že si to někdo přečetl. Doufám, že to nebyl vyšetřovatel podezřelých úmrtí nebo sousedka, která ti leze do mailu. Tak budu věřit, žes to byla ty. Ráda bych přinesla první argument k teorii „šťastné padesátky“:

| 1 |
Vím, kdo jsem a nemusím se hledat

Znáš ten vtip o pejskovi a kočičce, ne? Jak přijde pejsek domů a najde lísteček: „Hádej, kde jsem? Když mě najdeš, pomějeme se! Tvoje Kočička. P. S.: Druhá zásuvka v prádelníku“.

Prvních zhruba 40 let života jsem strávila hledáním sebe sama. Na nejrůznějších místech, prostřednictvím hromady lidí. Po většinu toho času jsem plnila něčí nároky a očekávání – rodičů, učitelů, tanečních lektorů, chlapců/mužů, šéfů, kolegů, kamarádek, doktorů, ženských časáků… Měla jsem za to, že musím být hubená, vždy upravená, v dokonale ladícím outfitu, příjemná, zdvořilá, zábavná, nápomocná, bezproblémová, neodporující, vždy naladěná na sex („víš, co je nejlepší na migrénu, mrk, mrk?“), optimistická („Martino, já tvou frustraci plně chápu, ale snaž se být trochu optimističtější, ano?!“), roztleskávačka, co rozproudí i tu nejnudnější konverzaci, plnící všechny úkoly včas a na jedničku s hvězdičkou, ba čtoucí přání z duhovek…

Skončilo to anorexií a celoživotním velmi podezíravým vztahem k jídlu, záchvaty zoufalství, když jsem v ranních červáncích zjistila, že tyrkysová kabelky je JINÁ než tyrkysová šatiček, skřípáním zubů, úsměvem ztuhlým tak, že na konci pracovní doby jsem si musela tvář namačkat do přirozenější podoby, nechutí k sexu v jakékoli podobě, sklonem vytěsňovat život prací nebo jakoukoli činností (musím být užitečná nebo aspoň cvičit!), únavou ze všeho, a hlavně ze sebe samotné. A depresí.

(Btw, víš, co je zásadním znakem deprese? Že nemáš žádné sny. Nic nechceš, po ničem netoužíš.)

Vůbec jsem netušila, kdo jsem a co chci. Dívala jsem se do zrcadla a ta ženská mi byla jen matně povědomá. A vůbec se mi nelíbila. Tady by to chtělo vylepšit, a tady… Každý neúspěch jsem prožívala jako selhání a tragédii, dokazující, jaký jsem lúzr. I když z pohledu zvenčí to nikdo nepoznal, všichni mě měli za tu výraznou, vtipnou (a když je v kondici), oslňující bytost. Pocit štěstí a vlastní hodnoty jsem zažívala jen jako čerstvě zamilovaná nebo po podání nějakého extraordinérního výkonu. Ale takovéhle pocity nevydrží moc dlouho a po nich přijde prázdno. A sem tam pocit, že bych nejraději ode všeho utekla. Jenže on to byl vlastně útěk od sebe sama. Takže člověk utíká od sebe, aby se našel… To je ale blbost, že jo? (Na to už upozorňuje můj oblíbený Jostein Gaarder v kouzelné knize Tajemství karet, to si musíš přečíst!)

Trvalo to dlouho a nebylo to jednoduchý, ale konečně už vím (tedy většinu času), kdo jsem. Pod vším tím mejkapem, oblečením, aktuální rolí (údernice, matka, pečovatelka, milenka, manželka, kamarádka, učitelka, bláznivá kolegyně, paní ve frontě…) a nasazeným TV úsměvem č. 4.

Když vím, kdo jsem, vím tím pádem, i co chci. Dokážu už rozeznat, kdy žiju svůj a kdy cizí život. Není to super?

Kdyby se mě někdo zeptal, kdo jsem, řekla bych, že jsem člověk, žena, která je mnohem vyrovnanější a spokojenější než ve 20. Mám ráda lidi, psy a vůbec žvižátka, tanec, jógu, hory, knihy, ranní ticho, válení ve vaně i hlubokomyslné plkání o (ne)smyslu světa u sklenice vína. Pro úsměv potřebuju čím dál míň – kosa přetahujícího se se žížalou, roztomilé batole, slunce na tváři, pohled na cumlající se teenagery. Jsem zvědavá a zvídavá a přesvědčená, že konec pohybu = smrt. Dokážu se nadchnout pro nesmysly, plazit se s darem pro generálního sekretariátem (o tom ti napíšu někdy příště), zahrát etudu „ale na to bych já opravdu nikdy nepřišla, pane kolego (máv máv řasami)“, preferuju lidi s životní energií před píchlými merunami…

A mám se po většinu času ráda!

M.

to do:

Přečti si pár aspoň kapitol z toho Gaardera. Kdyby ho neměli v knihovně, zavolej, půjčím!

Od: Tyna

Komu: zuzka005@gpost.cz

Předmět: Den 2 – Na něco stará? Pche! Ahoj!

Doufám, že sis početla a trochu rozptýlila. Budeš to potřebovat, dneska to bude o stáří. Tedy spíš o pocitu stáří, a to je tedy rozdíl. :-)

| 2 |
Stará? Figu borovú!

V 17 jsem si poprvé řekla, že jsem na něco stará a vyděsila se. Ten pocit nenahraditelné ztráty! Už nikdy, nikdy, NIKDY! Bůůůůů! Život skončil, světla posledního vlaku mizí v tmách doživotního zoufalství! (Ptáš-li se, o co šlo, tak si nejsem jistá – buď o kariéru baletky, nebo – a to spíš – o ztrátu panenství. Všechny už to mají dávno za sebou, jen já tu uschnu a nikoho si nikdy nenajdu!)

Stejný pocit mě pak přepadl ještě zhruba tisíckrát. Moc stará na to být tanečnicí, letuškou, na opravdový vztah, na dítě, na to, být nejmladší ředitelkou zeměkoule, na rozvod, na opravdovou lásku, znova na dítě, na změnu kariéry, vlastně na jakoukoli změnu… V téhle disciplíně tedy nemůžeš najít povolanějšího experta.

Dnes, po padesátce, jsem mnohem klidnější. Beru věci míň osudově a s radostí sleduju lidi, co popírají obecné představy o tom, co se hodí/nehodí k jejich věku.

První věc, která mě s tím kapku srovnala, byla historka z naší rodiny. Moje máti, jinak velmi silná, životaschopná a samostatná žena kdysi usoudila, že je stará na řidičák. Bylo jí dvaačtyřicet. Blbost, že jo? Dožila se pěkných 84 let, do poslední chvíle oči jako rys, srdce jako zvon. (Pravda, Alzheimer jako navigátor není ideální, ale myslím, že i třicet let za volantem by bylo bývalo stálo za to.)

Za druhé: Tuhle jsem na Facebooku viděla finskou dámu, která v 60 začala se skateboardem, hrdě nosí titul nejstarší skateboardistky široko daleko a pořádá kurzy. Nosí džíny s laclem a bejsbolku, učí se sprejovat a je fakt dobrá.

Do třetice: Po čtyřicítce se z pocitu „na tohle jsem stará“ člověk začne oklepávat rychleji a rychleji a těch oplakáváníhodných věcí ubývá. Proč by třeba, proboha, měl člověk chtít být letuškou? Nohy jako konve, turbulence, nerudní cestující, podpatky 14 hodin v kuse, hnusné jídlo, uzavřený prostor…???

Jedna věc je, že existuje něco jako společenský úzus a očekávání. Děti máš mít tehdy a tehdy, od 40 let nesmíš nosit minisukně ani mikiny a je nepochopitelné žít s někým o 15 let mladším. A jasně, objektivně už z nás asi nebudou hadí ženy ani neurochiruržky. Nechci ti tvrdit, že nejsme na něco příliš… ehm… zralé. Ale jsem si JISTÁ, že existuje halda věci, na které staré nejsme.

Třeba: cestování, dělání hloupostí, testování vín a vybraných destilátů, vyzkoušení nového sportu, trek v Nepálu, kurz potápění (nebo skateboardu ve Finsku), sestavení rodinného rodokmenu, začátek vlastního podnikání, přestěhování do bytu, který bude jen můj, založení literárního blogu, ostříhání na ježka, můžeme si udělat kurz průvodkyně nebo jógové učitelky anebo napsat otevřený dopis nějakému zlobivému ústavnímu činiteli. A teď mě napadlo… ne, to je blbost… ale vlastně proč ne? – můžu klidně kandidovat na prezidentku!

A co je ještě lepší, je řada věcí, na které jsme příliš mladé!

Nevěříš? Sleduj:

• Facelift (no, na botox a víčka, ne, ale to je jiná kapitola).

• Endoprotéza kyčelního kloubu.

• Odchod do důchodu.

• Sleva na vlak a MHD.

• Žebříček nejstarších lidí planety.

• Trávení celého dne v teplákách.

• Rozdávání majetku se slovy „Tohle už nebudu potřebovat!“

• Výkřiky „To za našich mladých let…“

to do:

Najdi 3 nové věci, které můžeš vyzkoušet. (Tu jednu novou věc vyzkoušej a pošli mi fotku! Tady posílám já svou v neoprenu a řeknu ti, dostat se do toho a z toho je vtipná gymnastika.)

Od: Tyna

Komu: zuzka005@gpost.cz

Předmět: Den 3 – Mám splněno

Hoj, stará páko!

(Promiň, najednou jsem si vzpomněla na nedávný potlach se sestřenicemi. Řeč přišla i na naše babičky, dámy z Čáslavě, co nosily hedvábné punčochy, dvakrát do roka šily u slečny Nekvapilové kompletní garderobu a v neděli chodily na korzo. A s toutéž slečnou Nekvapilovou se srdečně zdravily „Nazdar, ty kurvo jedna stará“.[1])

1 Vidíš, mohla jsem být drsnější, ale to bys nejspíš vzdala čtení rovnou. :-)

Dík za domácí úkol! Musím připustit, že přání naučit se řídit traktor a natočit coververzi slavné Ženy na traktoru mě fakt rozštípalo. :-DDD

Nuž, jak říkají Angličané, hurá do toho bez dalších cavyků:

| 3 |
Mám splněno, ať dřou ty mladší!

Pamatuješ na ten pocit, když jsi odevzdala písemku? Jasně, byl v tom strach, žes tam určitě udělala nějakou chybu nebo že ta chybějící odpověď tě hodí pod červenou čáru, ale hlavně v tom byl pocit Už-je-to-za-mnou-udělala-jsem-maximum-líp-to-nešlo. Úleva, vědomí, že nic víc udělat nemůžeš, a s tím spojený klid.

Je to podobné, jako když trénuješ na závod, který možná nevyhraješ, ale víš, že ses do toho maximálně položila, víc tomu dát opravdu nemůžeš, a tak jsi v podstatě v klidu. Nebo když jsi mírně zvorala koncert ZUŠky, na který jsi cvičila půl roku. Jasně, Šárka, s níž jsi hrála čtyřručně, s tebou nemluví, protože jsi jí zkazila kariéru klavírní virtuosky, ale ty víš, že a) to líp nešlo, když v první řadě seděl Patrik, b) už tolik cvičit nemusíš a stejně c) Šárka je kráva, na který ti nezáleží.

Takový pocit mám v posledních letech. Mám za sebou dva rozvody a pár humorných známostí, vychovala jsem jedno dítě, které se mě drží jako klíště, i když by mělo být dávno z hnízda, místo běhání v korporátním kolečku bych mohla zachraňovat planetu a dělat něco smysluplnějšího, ale… proč?

Z pohledu patnáctileté, dvacetileté a možná i třicetileté, jsem dosáhla základních životních met: vdaná jsem byla, dítě mám, vím, co je láska, mám prestižní práci, jsem samostatná, přežila jsem hromadu karambolů bez ztráty desítky (no dobře, tak ne víc než dvou desítek). Když se vyspím a někdo mě dobře nalíčí, vypadám jako sexbomba z třicátých let, ale koneckonců i odlíčená můžu jít mezi lidi a nikomu nezačnou krvácet oči.

Už nemusím držet nesmyslný diety, protože jen hubená ulovím chlapa. Už nemusím plakat, že jsem sama, když všecky holky už někoho maj. Můžu čerpat ze zkušeností a nedělat pořád stejné chyby. Vím, jak fungují vztahy, a pio-nýrkou slepých uliček jsem jen z vlastního rozhodnutí. Nemusím se závistí sledovat Otu, který mě přeskočil v kariérním postupu (určitě jen proto, že je chlap!), páč vím, co umím, a hlavně, velet partě rozcitlivělých mileniálů není žádné terno.

Mimochodem, věděla jsi, že právě mileniálové, tedy ti mladí perspektivní ve věku našich dětí, jsou nejúzkostnější generace v dějinách? Tedy aspoň ti američtí, ale když to tak pozoruju, myslím, že ani ti evropští na tom nejsou líp. Podle Americké asociace psychologů má celých 12 % (dvakrát tolik než generace „babyboomers“, to jsou ti těsně před námi) diagnostikovanou úzkostnou poruchu, podle jiných studií trpí úzkostmi 30 % pracujících mileniálů (ti, co nepracují, jsou podle mě v klidu), American Colege Health Association zase tvrdí, že záchvaty úzkosti zažívá 61 % vysokoškoláků. Dítky stresuje ekonomická situace nepředvídatelné změny světa, způsob života závislý na technologiích. A slyšela jsem ještě jednu pravděpodobnou teorii: zatímco našincova zóna komfortu sousedí se zónou učení, za níž teprve leží zóna stresu, mileniálové většinou rovnou padají do stresu. Zatímco my jsme si museli vystačit s dřívkem jako panenkou, dokážeme parmiggiano reggiano nahradit 30% eidamem a vyrostli jsme ve studených odchovech bez telefonu, jim jsme všechno naservírovali pod nos. Nemuseli překonávat překážky a neumějí si poradit. Takže jim úplně zničí den fakt, že v jejich kavárně přestali připravovat matcha flat white, na které chodili každé ráno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V nejlepším věku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.