Šmuky po baronce z Levetzow

Čtyři postavy dvě staletí jediný cit

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Karel Fryč

Název – e-kniha

Copyright © Cattacan, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prostřednictvím Nadačního fondu Emil podporujeme mladé handicapované sportovce.

www.emilnadace.cz

Šperky na fotografii na obálce pocházejí ze sbírky Oblastního muzea a galerie v Mostě, p. o. Reprodukční právo uděleno.

Text © Karel Fryč, 2019

Závěrečná studie © Jiří Šlajsna, 2019

Obálka a sazba © Barbora Solperová, 2019

Fotografie na obálce © Pavel Škácha, 2019

Vydal © Cattacan, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-88349-01-3 tištěná kniha

ISBN 978-80-88349-02-0 e-kniha

Děkujeme za spolupráci a podporu vydání této knihy Oblastnímu muzeu a galerii v Mostě, městu Mariánské Lázně, Muzeu českého granátu v Třebenicích a Zámeckému vinařství Třebívlice – JOHANN W.

Uvedení:
Je to ošklivé počeštělé slovo…

Šmuky…

Je to ošklivé počeštělé slovo z němčiny. Čili germanismus. Die Schmucken jsou původně ozdoby, ještě spíš šperky nebo klenoty. A já, osel nezdvořilý, řeknu šmuky jen a jen z rozpustilosti, jen proto, že se to možná na obálce knihy bude dobře vyjímat.

Vždyť je to ve skutečnosti zázrak, úžasný výtvor nejen lidských rukou, ale celé lidské představivosti! Nádherný skvost, šperk nebo vlastně přenádherná souprava šperků, náramků, náušnic, spon, náhrdelníku a ještě dalších součástí. Jsou vytvořeny ze čtyř set šedesáti devíti českých granátů velikosti, které se už dnes nenalézají. Ten skvost všech skvostů jsem si vryl do paměti při letošní krátké možnosti spatřit jej na vlastní oči v mosteckém muzeu po restaurování týmem doktora Hanuse. Proslulé granátové šperky baronky von Levetzow.

Asi to pravda není, ale svého času se říkalo, že tento úchvatný soubor daroval mladičké Ulrice von Levetzow sám velký Goethe. Nedivil bych se, určitě mu za to stála. Podle všeho však souprava vznikala postupně jako – och, jak nudné – součást klebelsberského rodinného jmění a jako taková se dědila z generace na generaci, takže po baronce Amálii von Klebelsberg, rozené von Brösigke, ji zdědila její dcera Ulrike von Levetzow a po ní další a další, až po současného vlastníka.

Ale připusťme alespoň ve své fantazii, že by šperky byly skutečně darem velkého básníka. A co když to navíc bylo spojeno s podmínkou, že tuto soupravu smí Ulrike – a každá z jejích dalších právoplatných majitelek – použít jen jednou v životě? Jednou jedinkrát – a to tehdy sice, když se rozhodne nějak radikálně změnit svůj osobní život, zasnoubit se, vdát se nebo…

Uslyšíš vyprávět příběh. Vlastně, ony to budou příběhy dva, dva příběhy neskutečné, nepředstavitelné, nepopsatelné lásky, která v nás lidech jednou, možná dvakrát za život vyvolává pocit, že jsme se setkali s něčím tak dokonalým, tak absolutním, jako by už nic dokonalejšího nemohlo být. A v obou lásky plných příbězích sehrají barončiny granátové šperky svou předurčenou roli – z vůle svých držitelek se stanou veřejným symbolem osudového rozhodnutí.

I když v řadě jednotlivostí jsem čerpal z historických faktů a u toho příběhu, který je vztažen k současnosti, mi do určité míry byly předlohou příběhy několika mně známých partnerských párů a jen okrajově se zde promítají zkušenosti mé vlastní, jsou oba příběhy z velké většiny smyšlené. Osm a možná i devět vět z deseti jsem si, troufám si říci, bohapustě vymyslel. Proč? Přece abych ukázal, jak by se příběh dávné velké lásky nejspíš odehrál, stal-li by se v naší době. Pokud by se odehrál znovu po dvou stech letech.

Jeho, první z hlavních postav prvního příběhu, starého pána z přelomu osmnáctého a devatenáctého století nazývám tak, jak bylo v té době zvykem i společenským taktem, důsledně panem radou. Řekněme si o něm, že to byl nejvýznamnější umělec a vědec své oslnivé doby – a dost možná celých lidských dějin – německý básník a polyhistor Johann Wolfgang von Goethe. A ona – vždyť to víte, dobrá polovina z vás to jméno uhádla ještě dříve, než jsem byl stačil vyslovit počáteční iniciálu – jistěže, ona, jeho poslední láska, se jmenovala Ulrike, a chcete-li jméno celé, protože to pro nás později může mít význam – Ulrike Sophia Theodora von Levetzow.

A protože, jak už jsem řekl, je celý děj vystavěn i v paralelních prožitcích, myšlenkách a činech dvou našich současníků, dvou dnešních milenců, musím je také v této chvíli představit: Ona se jmenuje Doris, příjmením Levecová, a je ve svých dvaačtyřiceti letech již poměrně významnou vědeckou kapacitou akademického ústavu pro hydrologii. Před nějakou dobou se seznámila se svou životní láskou, jak s oblibou zdůrazňuje, s o sedmnáct let starším novinářem Liborem Výmarským, redaktorem a fotoreportérem dosti rozšířeného časopisu.

Jak mohu srovnat českého redaktora s velikánem světových dějin, jak mohu dát prakticky rovnítko mezi devatenáctiletou baronesou a víc než dvakrát tak dlouho žijící dnešní doktorkou přírodních věd? To že je ještě pitomější nápad než nazvat úchvatnou kolekci šperků šmuky? Ale vždyť říkám, že to je jen jako. A to se v knížce smí!

Kdyby však přesto někdo hledal podobnost, či dokonce úplnou shodu kterékoliv z těchto čtyř postav mezi skutečnými lidmi, toho musím zklamat, protože, jak se obvykle píše, jednalo by se o podobnost čistě jen náhodnou.

Vypráví kterýsi paparazzi:
Byla sezóna večírků…

Byla sezóna večírků a zahradních dýchánků pro vybranou nóbl společnost. Demokracie nedemokracie, jsme rozděleni na ty, co jsou uvnitř a číšníci jim dolévají šáňo bez říkání, a na ty, kdo se dírami v plotě závistivě dívají na lidi ve
vatě. Příště dostanu pozvánku i já, jako by říkaly jejich chtivé oči. Příště se však většinou odkládá na příští příště i přespříště a pak dál a dál až do úplného zapomnění. Každý otrapa, kterému na kontě zbylo pár fufníků, mívá v tento čas pocit, že musí prezentovat novou nebo skoro novou značku, nové hadry, nové boty, nové přípravky do jiných nových přípravků, nové to a nové tamto, zaručeně vždy lepší, bělejší, voňavější, čerstvější nebo výhodnější, než bylo všechno předtím.

Většinou to nestojí ani za prostor na mé paměťové kartě, ale jak jinak by se lidi za plotem nebo ti, kteří se do jeho blízkosti ani nedostali, jak jinak by se dozvěděli, co se bude napřesrok nosit za klóbrce, které barvy či krémy budou stoprocentně in nebo která budoucí nebo minulá star do sebe cpala chlebíčky s takovou vehemencí, že si pocintala košili i zevnitř, a která si v tom spěchu, hihihihi, zapomněla podprsenku. Je jich odhadem několik stovek, snobů i smyšlených i doopravdických vyslanců států, produktů, značek, segmentů i ideologií. Jen několik stovek oproti statisícům a miliónům normálních lidí, kteří nereprezentují nic. A přesto si ti první osobují právo výkladu zákonitostí, smyslu dějin, hodnot a vím já, čeho všeho ještě. A my, novináři, jim k tomu za peníze sloužíme jako hlavní nástroj.

Dnes jsem byl naší editorkou vyslán na kanadskou ambasádu, abych tu cosi nalovil pro některé z následujících čísel. Diplomati jsou vždy ten lepší případ. Nechápu jen, proč si, je-li výročí nějaké významné události jejich země, k takovým účelům zvou osmnáctileté muzikálové sboristky nebo takzvané baviče. Ale je hezký den. Kanaďané budou jistě pohostinní a vcelku vkusní jako vždy. Bude to příjemný večer.

Přišel jsem o něco dříve a stoupl si mezi kolegy poblíž vchodu do rozkvetlé zahrady a mačkal nazdařbůh spoušť. Však ono z toho něco vyleze. Během dopoledne jsem dostal dva tři maily, jestli budu taky v podvečer na ambasádě javorových listů. To vždycky píšou i velké hvězdy, neřku-li ty, které mají „uměleckou“ budoucnost zatím v nedohlednu. Přeloženo to má asi ten význam, jako že se tam uvidíme, abych ji nebo jeho určitě nezapomněl vyfotit, protože i fotka na desáté stránce je pro ně prostě důležitá. Jsme tak prodejní! Ale přesto mám svou práci rád.

Bylo už dost hodin, když – přece jen bude nakonec trocha rozruchu – mezi fádními bavoráky a mercedesy bez jediné poskvrnky připlul černý obrněný landrover, z něhož teatrálně vyskočili dva bodyguardi a po nich se vysoukal v předpisovém černém kvádru kolega Výmarský z české redakce National Geographic. Čekali jsme, co bude dál, bylo jisté, že kvůli Liborovi tohle divadlo zinscenováno není. Mezi fotografy nastal shon, najednou tu bylo mnohem méně místa. A z roveru trošku rozpačitě, ale s milým úsměvem vystupovala hezká blondýna v modelových černošedých šatech. Několikrát jsem ji už s Liborem viděl, ale důvodem k těm manévrům – a zatraceně pádným – nebyla Výmarského paní nebo slečna sama, i kdyby byla sebehezčí (což mimochodem byla), ale šperky, které měla na sobě. V tomto okamžiku bylo jasné, že ti dva zakuklení maršálové jsou jen kulisou a jejich kulomety že jsou spíš na okrasu, než aby byly s to účinně ochránit ten zázrak jistě nevyčíslitelné hodnoty. Ochranka i pořadatelé, kteří na něco podobného nebyli ani připraveni, ani nic podobného nečekali, měli co dělat, aby udrželi odstup. Fotografové stříleli přes sebe blesky ve snaze zachytit každičký detail té nádhery, kterou měla dáma na krku, v uších, ve vlasech, na rukou i jako spony na svých večerních šatech. Zlato se třpytilo v odlescích a vybroušené červené kameny českých granátů se v přirozeném i umělém světle chlubivě blýskaly na svých ploškách.

Jeho Excelence velvyslanec pronesl připravenou řeč, všichni tleskali, korzovali po zahradě po pečlivě pískem vysypaných pěšinách, popíjeli drinky z broušeného skla – zkrátka jako vždycky a všude. Ale všichni se jako planety dostředivě stáčeli ke dvojici, která trošku rozpačitě stála stranou, jako by si teprve teď oba uvědomili, co způsobili svou přítomností a zlatem a kameny, jež pro dnešní večer zvolila partnerka mého kolegy. V jejím úsměvu však nebylo mnoho radosti, spíš snad rozpaky nebo nějaká melancholie. A snad proto, a dost možná že i z bezpečnostních důvodů – pochybuji, že to tak bylo od začátku naplánované – byl po necelé hodině před vchod znovu přistaven obrněnec a tentokrát i s policejní asistencí oba kvapem odfrčeli do neznáma. Ještě hodnou chvíli a vlastně až do konce slavnosti se pořádně o ničem jiném ani nemluvilo.

Jen jsem se nemohl pořád zbavit dojmu, že jsem takovou soupravu už někde spatřil. Teprve za dva dny jsem si vzpomněl: Dostala ji jako repliku v devadesátém šestém anglická královna Alžběta od prezidenta Václava Havla. Ale v tom případě jsem musel včera na vlastní oči vidět originál…

Vypráví Libor:
Některým k tomu nestačí…

Některým k tomu nestačí celý život. Mně a Doris osud na to, abychom si řekli všechno, vyměřil necelých tři tisíce dnů.

Doris, nebo jak má napsáno v občance – Theodora –, je moje největší láska. Vlastně bych měl říkat byla. I když je docela možné, že to, co rozumím já a možná i někteří další životní láskou, trvá pořád, bez ohledu na to, zda ti, zpravidla dva lidé, už nebo stále ještě spolu sdílejí prostor, stůl, lože a kreditní kartu.

Říkával jsem jí Dorka anebo Doris nebo taky Dorijen a případně jsem tu a tam připojil i wildeovské Gray. Tvrdila o sobě, že má modrou krev. No nevím, v dnešní době? Není to dokonce nějak trestné? Ale cosi aristokratického jako by z ní doopravdy přece jen vyzařovalo. Občas mne varovala, abych na ni byl mimořádně hodný, jinak že mne předhodí drábům. Myslím, že by toho byla schopná.

Vlastně by to byla docela normální holka z kterési vsi mezi Lovosicemi a Louny. Úplně normální, jen kdyby nebylo jednak jejího mimořádného vzhledu a jednak neméně mimořádné ctižádostivosti, se kterou si po třicítce dodělala vysokou v oboru hydrologické systémy. Pak jako by nic zvládla i business school a stala se z ní MBA. A jako třešinku na dortu si konečně pořídila poslední tři písmenka, která má napsaná na všech vizitkách, cedulkách, orientačních systémech a vůbec všude, takzvaný velký doktorát – Ph.D.

Přede mnou žila s nějakým nesmírně bohatým Arabem, od kterého za dramatických okolností utekla na dalších skoro sedm roků ke mně bez ohledu na to, že se ji Ahmed snažil obměkčit vyhrůžkami, sliby i dárky, které byly pochopitelně absolutně nesouměřitelné s tím, co jsem jí mohl pořídit já. Ale ať to byla kolibří kniha veršů, růže jen tak do ruky nebo plakát z některé z mých fotek, Doris z nich mívala radost (jak zpravidla doplňovala), radost podle vzoru kost, stejnou jako mohla mít z bentleye, kterého jí koupil ten mohamedán. Když od něj odcházela, káru mu odstavila kamsi do zálivu a klíčky hodila do řeky. Nevzala si od něj nic, jen botičky, jak říkala. Bylo to skoro šest stovek párů. Vážně.

Byla mimořádně hezká. Měla dlouhé světlé vlasy prodlužované ještě jakousi záhadnou kuličkovou technologií moderního kadeřnického průmyslu. Povlávaly za ní v sebemenším větříku a ona jako by povlávala s nimi. Byla krásná tou krásou, která některým ženám vydrží celý život. I když jen žena ví, kolik úsilí že ta krása nakonec skutečně stojí.

Líbilo se mi na ní snad všechno. A nebyl jsem zdaleka sám. Naprosto běžně, ať vcházela do plesu, do posluchárny, do zverimexu či do opravny křampů, nastávalo vždy nejprve užaslé ticho a posléze bylo slyšet, jak začala pracovat fantazie:

„Aáááách.“

A hned na to:

„Plesk! Plesk!“

To, jak ty důvtipnější z přítomných dam upravovaly myšlenkové vesmíry svých svěřenců zpět z hrušky na zem. Vůbec mi nevadilo, že si lidé většinou mysleli, že jsem její šofér. Ti nejrealističtější dokonce odhadovali, že nejspíš za jejího šoféra jenom zaskakuju.

Cítili jsme, že k sobě osudově patříme. Dávali jsme to najevo nejen jeden druhému, ale i všem kolem, zejména překvapivě velkému množství amatérských prognostiků, kteří mi z jedné poloviny nepokrytě Doris záviděli a z druhé části jim vadila harmonie, která z nás od počátku skoro až do konce doslova prýštila.

Sázeli se, jak dlouho to tahle překrásná holka může vydržet se skoro o dvě desítky let starším, nepříliš vzhledným, nemajetným, a navíc vážně nemocným solitérem. Některým ani nepřišlo nechutné se Doris příležitostně i zeptat, jestli vůbec a jak často… Případně rovnou navrhnout nějaké nezištné substituční řešení.

I v nejintimnějších chvílích měla vždy otevřené oči a já v nich vídal radost, odevzdání se, rozvíjející se rozkoš i bezednou lásku. Milovali jsme se často, kdy a kde nás to napadlo, třeba jen tak na poli nebo uprostřed nakupení lidí za stánky a kolotoči jakési lidové taškařice. Samozřejmě jsem měl strach, že můj věk, pomalejší reakce a vliv nemoci, kterou mi rok předtím diagnostikovali a která se projevuje podstatně horší pohyblivostí nejen po chodníku nebo po chodbě, ale samozřejmě i pod peřinou, se časem negativně projeví a že to mé milé začne vadit. Ale dostával jsem tolik důkazů nezpochybnitelné lásky, že jsem to zkrátka hodil za hlavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šmuky po baronce z Lewetzow.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.