Bůh černého lesa

Povídky o bestiích

Antologie II. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

Sestavili

Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

GORGONA

Praha 2019

BŮH ČERNÉHO LESA

Povídky o bestiích

Antologie II. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

sestavili Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

ISBN 978-80-88029-38-0 (Epub)

ISBN 978-80-88029-39-7 (Mobi)

První rozšířené elektronické vydání

© 2019 Gorgona Books

translation © 2018 Jan Kravčík

Bagárovi © 2018 Daniela Skalová

Bestia triumphans © 2018 Kateřina van Heyden

Bestie © 2018 Tereza Mašková

Bestý © 2018 Martin Drtina

Bílá tma © 2018 Martin Paytok

Bůh Černého lesa © 2018 Miroslav Sedláček

Jakub se už ničemu nediví © 2018 Marek Dvořák

Jeden z mých oblíbených příběhů © 2018 Kristýna Malinková

Kápě, pečeť a já © 2018 Hana Piterková

Nová generace © 2018 Adéla Holemá

Otřískaný pohár, zázračný kalich © 2018 Róbert Hric (přeložil Jan Kravčík)

Raz dva tři © 2018 Martina Poživilová

Sladké sny © 2018 Lenka Hajná

Velké město © 2018 Marián Gejdoš (přeložil Jan Kravčík)

Vlastní zákon © 2018 Dalibor Boubín

Vzkaz © 2018 Marián Gejdoš (přeložil Jan Kravčík)

Zavolejte později, prosím © 2018 Ivana Molnárová Dubcová (přeložil Jan Kravčík)

Zázračné Vánoce © 2018 Lukáš Makovník (přeložil Jan Kravčík)

Předmluva

Tovaryši kalamáře si získali během krátké doby značné renomé. Do druhého ročníku literární soutěže nakladatelství Gorgona dorazilo 154 soutěžních příspěvků, tedy více než dvojnásobek oproti roku předchozímu. Zájem o žánrově nevymezenou povídkovou soutěž, založenou na profesionálním hodnocení zaslaných příspěvků a intenzivní redakční práci s autory a autorkami nejlepších textů, je pro nás potvrzením, že tento soutěžní formát v Česku chyběl.

Téma druhého ročníku – Bestie – bylo opět zvoleno tak, aby umožňovalo co nejvíc interpretací. K našemu překvapení se soutěžní povídky tolik nehemžily upíry ani vlkodlaky – nejčastějším námětem bylo domácí násilí. Právě psychické i fyzické týrání zpracovaly mrazivě humornou formou Martina Poživilová a Lenka Hajná. Dojde ovšem i na nadpřirozeno, jako třeba ve svižné Bílé tmě Martina Paytoka, mystickém Bohu Černého lesa Miroslava Sedláčka či vtipné alegorii Kristýny Malinkové. Nakonec ale stejně dospějeme ke zjištění, že největší bestií je sobě člověk sám – ať už zaslepen snahou o sebezdokonalení v Nové generaci Adély Holemé, nebo deformován svou temnou povahou ve Velkém městě Mariána Gejdoše.

S potěšením proto předkládáme čtenářům žánrově pestrou antologii, ve které kromě fantastiky naleznou i krimi, dobové črty i povídky s psychologickým přesahem. Elektronické vydání obsahuje šest vítězných povídek navíc, které se z kapacitních důvodů nevešly do antologie tištěné. Děkujeme všem účastníkům soutěže, gratulujeme vítězům a přejeme příjemné počtení.

editoři

Martin Paytok

Bílá tma

3. místo v soutěži

druhý den

„Krista piča, ten je těžkej,“ úpí doktor Řezníček, když táhne tělo přes práh.

„Neberte jméno Boží nadarmo, příteli,“ pokárá ho od stolu farář Bašta. „A zavřete ty dveře, než mi umrzne prdel.“

Tělo je mohutné a bezvládné. Na sobě má maskáčovou bundu a beranici a na rameni popruh od lovecké pušky. Dřevěná pažba drhne o dřevěnou podlahu.

Ve srubu je teplo a útulno. Nebo aspoň bylo, než Řezníček rozrazil dveře a vpustil dovnitř zimu a vichr. Teď sebou utěrky na háčcích mlátí jako lapení netopýři a časopisy z botníku a mariášky z kredence se rozletěly po světnici.

„Kdybyste se ráčil mi helfnout, svatosti, tak bych nebral.“

„Modlete se a pomůže vám náš Pán,“ pokyne mu Bašta lžící. Pak se tou lžící poškrábe pod chybějícím okem a dodá: „Ovšem, ten pomáhá pouze takovým, co si pomohou sami, takže to vidím černě.“

„Jak malí, vy dva,“ zpraží je Týna. „Dovnitř, obludo,“ zavolá a zvenku přiběhne černý vlčák, oklepe se a zalehne u kamen, načež Týna zabouchne dveře.

„On si začal,“ utrousí Bašta.

„Kde se tady vůbec vzal?“

„Vím já?“ vydechne Řezníček. „Byl jsem se vyvenčit se psem. Potom jsem šel do stodoly pro pár polen na noc, když se objevil ve vratech. Pes na něj skočil, chlap vytřeštil oči a byl s ním ámen. Teda asi. Půjč mi, prosím tě, zrcátko, ať se můžu podívat, jestli náhodou nedejchá.“

Týna mu ho přinese. „Na.“

„Díky. Dejchá.“

„Ale krve jak z vola.“

„No jo no,“ odloží zrcátko na kredenc, sebere pušku a opře ji do rohu. „Vem ho za nohy.“

Společně ho dopraví na válendu pod oknem.

„Sakra. Zrovna do čistýho.“

Řezníček vydechne. „Skočím si domů pro šití. Budu potřebovat hrnec teplý vody a nějakej hadr, co se může vyhodit. A taky kafe a frťana.“

„Nemáš na dezinfekci líh?“

„Frťana si naleju do toho kafe, aby se mi při látání neklepala ruka.“

Dveře zavržou. Na místnost znovu zaútočí vánice. Dveře bouchnou.

„Takhle pozdě tahat nádobí, se na to můžu… Chceš rovnou něco, dokaď jsem v tom?“

„Jenom toho frťana,“ zvedne Bašta bulvu od guláše. „Docela bez kafe.“

Voda zabublá. Sklo zacinká. Alkohol zavane.

„Díky,“ řekne Bašta a kopne do sebe domácí slivovici. „Ah – ta má říz.“

Dveře zavržou. Na místnost zaútočí vánice. Dveře bouchnou.

Řezníček vydechne. „Máš tu vodu? Oukej.“ Vytahá na noční stolek z kapes nástroje, vybere z nich nůžky a rozstřihne chlapovi rukáv. „To nevypadá dobře,“ zhodnotí.

Starou plínou, vymáchanou v ohřáté vodě, otře krvavou tkáň a —

„A kurva.“

„Co je?“ nakloní se přes něj Týna. „To je —“

„Jo.“

„A kurva.“

„Jo.“

„Fakt to nevypadá dobře. Vůbec. Ani trochu.“

* * *

Než se probere, padne tma. Všichni tři sedí u stolu a tiše konverzují. Na hromadě tři špinavé talíře, vedle tří prázdných sklenic a tří prázdných hrnků ze tří čtvrtin prázdná láhev bez etikety. Ve vzduchu je cítit šípek a med, v kamnech praskají brikety a ve stěnách pod nápory větru praská dřevo.

Pes zaštěká a vrhne se k němu. Vrčí, cení zuby a sliny mu kapou na podlahu.

„Kurva!“ trhne sebou chlap.

„Fuj, obludo!“ okřikne psa Týna. „Jedeš! Běž do prdele!“

Obluda dýchne chlapovi do obličeje horký vzduch a ztichne. Ale neodjede. Do prdele, ani nikam jinam.

Chlap zamrká. Nadzvedne se a rozhlédne.

Týna vstane, zastrčí si do tepláků tričko s logem Čertovy muziky a dokráčí k posteli. Pleskne psa, který zakňučí a odebere se ke kamnům, a se založenýma rukama se nad marodem vztyčí v celé závratné výšce metru a osmašedesáti centimetrů.

„Obvykle je přátelskej.“

Doktor Řezníček si prohrábne šedivý plnovous, odloží karty a přidá se k ní.

Farář Bašta si povzdychne, odloží karty a zůstane sedět.

„Vletěl jste na mě jak gestapo,“ oznámí Řezníček.

Chlap se posadí. Otevře pusu, ale nenapadne ho, co říct, tak ji zase zavře a radši si prohrábne blonďaté vlasy, ostříhané na vzor 1940.

„Promiňte,“ zachraptí nakonec.

„Jedenáct stehů,“ ukáže Řezníček na jeho levačku. „Kdybyste byl pes, máte to za sedm stovek. Takhle vám to nechám grátis, abyste mě náhodou neudal veterinární komoře.“

Chlap se podívá na předloktí. „Vy jste…“

„Řezníček. MVDr.“

„Podle toho to taky vypadá,“ utrousí Bašta.

„Děkuju,“ přejde poznámku blonďák. A chystá se pokračovat, když —

„Děkujte Pánu,“ poradí mu Bašta.

„Děkujte mně,“ poradí mu Řezníček. „Bůh vás nezalátal, pane…“

„Majer. Tonda Majer.“

„Těší mě,“ řekne Řezníček. „To je otec Bašta,“ ukáže přes rameno. „Těch keců si nevšímejte, je to bejvalej kněz.“

„Bejvalej?“

„Exkomunikovanej a zapšklej, že mu naštvanej dav při lynčování vyrazil oko.“

„Což na tom bylo zdaleka nejhorší,“ doplní Bašta. „Bůh mě opustil pár dnů předtím, čili jsem měl čas se s tím vyrovnat.“

Majer očividně neví, co na to říct. Řezníček pokračuje: „A tohle je Týna. Tahle chalupa je její. Zdědila ji po tátovi a přes zimu tady trčí s náma dvěma starochama.“

„Mluvte za sebe,“ odpálkuje ho zhruba sedmdesátiletý, tedy zhruba o deset let starší Bašta. „Já jsem ještě jura.“

Majer je sjede zoufalým pohledem. „Potřeboval bych si zavolat.“

„No, s tím asi neposloužíme,“ řekne Týna. „Tady není pokrytí. Dokonce ani pevná linka, internet nebo televize. Světlo máme díky agregátu. A že bysme se dostali do města, to bysme se teda nedostali. I v létě je to cesta pro vraha, natož v tý bílý tmě.“

Majer se na ni podívá. „Nějaký spojení se světem tady přece bejt musí.“

„Co vám na to mám říct?“ rozhodí rukama. „Sorry jako.“

Majer schová obličej do dlaní. „Kurva. Kde to vůbec jsme?“

„Tady se tomu říká Na Půlnoci. Je to takovejch dvanáct kiláků od Katova Hrobu. Tři domky vprostřed lesů.“

„Kurva,“ zopakuje Majer.

„Moh byste nám povědět, co se vám stalo?“ zkusí Řezníček. „A jak jste v Krkonoších přišel ke kousnutí od canis lupuse? Protože poslední tady byl zastřelenej asi tak před stopětasedmdesáti lety, a i kdyby sem nějakej zabloudil ze severu, neměl by důvod útočit na lidi.“

Majer se zhluboka nadechne a sklopí zrak.

„Stejně byste mi nevěřili.“

Řezníček s Baštou si vymění pohled.

* * *

„Seš si jistá, že tady nemáme zůstat?“ zeptá se Řezníček mezi futry, když je Týna před jedenáctou pakuje.

Ta se uchechtne. „Viděls, jak je velkej? Jestli je to vrahoun, co mě plánuje znásilnit, vykuchat a nosit můj ksicht jako masku – ne nutně v tomhle pořadí –, myslím, že mu v tom důchodcovský komando nezabrání.“

Řezníček se podívá na kalendář na parapetu.

„Zrovna teď asi ne,“ připustí.

„Na druhou stranu,“ dodá Týna a vystrčí ho do mrazu za nahrbeným Baštou, snažícím se ve vichru zapálit sirkou fajfku, a psem řádícím v závěji, „kdyby se tady v okolí náhodou místo násilnickejch vrahounů potulovaly vzteklý bestie, myslím, že s ním bych měla největší šanci.“

„Takže…“ nahlédne jí přes rameno. Majer stojí u kredence a prohlíží si vystavené fotografie. „Chceš ho… to…“

Týna se na něj usměje a poplácá ho po tváři. „Je to naše nejlepší šance.“ A zavře.

„Něco zajímavýho?“ utrousí pak přes rameno, zatímco sklízí nádobí.

Majer ukáže na fotku za sklem, vedle mosazného budíku. Na první pohled starou. Černobílou a vybledlou jako vzpomínka na lepší časy.

„To jsem já, když jsem byla ještě mladice,“ řekne Týna. „S tátou a bráchou.“

„Mladice?“ podiví se Majer. „Vždyť vypadáte úplně stejně tam, i jak tady stojíte. A navíc vám nemůže bejt víc než devětadvacet.“

„A hele, máme humor. To jsme na dobrý cestě,“ zasměje se Týna a dotkne se jeho paže. „A tykej mi, jo? Vypadá to, že tady spolu budem nějakej pátek na hromádce, tak aspoň to bysme mohli.“

Majer jí věnuje letmý úsměv a posadí se na postel. Týna za chvíli zakotví vedle něho, v každé ruce kouřící šálek.

„Na,“ jeden mu podá. Nějakou dobu oba mlčí a inhalují šípkové výpary. Pak se Týna zhluboka nadechne. „Byls,“ odkašle si, „byls na lovu?“

„Co?“

„Ta tvoje puška,“ hodí bradou do rohu. Ta jeho puška tam pořád stojí opřená. Černá remingtonka s dlouhou hlavní, citlivou spouští a masivním puškohledem.

Majer pokrčí rameny. „Víš, jak to je. Kamarád má u Vysokýho chatu.“

„U Vysokýho? Tos to vzal dost šejdrem.“

Týna usrkne čaje. Když Majer nic neříká, naváže: „Při tom se něco stalo? Když jste byli to… pozorovat divokou zvěř v přírodním habitatu dalekohledem, ke kterýmu je náhodou přidělaná puška?“ Odloží hrnek, otočí se k Majerovi a vezme ho za ruku. „Mně to říct můžeš.“

Majer kouká do prázdna. „Jezdíme každej rok. Já a pár kamarádů. Odreagovat se. Ale včera přišla mlha a vánice a z tý bílý tmy…“ Odmlčí se.

„Co z bílý tmy?“ naléhá Týna. „Co se tam stalo?“

„Já kurva ani nevím,“ promne si Majer kořen nosu. „Moc jsem toho neviděl. Spíš jsem jenom utíkal.“

Týna odloží hrnek a stiskne mu předloktí. „To bude dobrý. Dej si čaj.“

Majer zaváhá.

„No tak,“ usměje se na něho.

Tak si dá.

Pak to jde ráz na ráz.

* * *

„Myslíte, že je to možný?“ zeptá se Řezníček s rukama v kapsách.

Stojí venku a dlouhé kabáty jim vlají ve vánici. Žárovka nad vchodem bojuje s temnotou a stíny se v jejím světle natahují. Smrky lámající se ve větru jim kynou jako staří známí. Řezníčkovi jde od úst pára, Baštovi kouř.

Farář neodpoví. Jenom zamyšleně potahuje z dýmky.

„Ta jeho zranění,“ pokračuje doktor, „za ty nemůže normální vlk.“

„Opatrně s ukvapenými závěry.“

„Sám jste to viděl,“ rozhodí Řezníček rukama.

„Já nejsem odborník.“

„Ale já jo. A ty kousance nezpůsobilo nic jinýho než homo lupus.“

Bašta zakoulí jediným okem. „Z tý vaší zparchantělý latiny mi jednou praskne cévka.“

„Se zparchantělou latinou mi můžete vlízt na záda, svatosti. Mě zajímá, jestli je možný, že se na českou stranu vrátil Dalibor.“

Farář zabafá. „Inu, možný to snad je. Nedá mi to však, abych vás neupozornil, že úplněk bude teprve zítra.“

„O to je to horší. Jestli se teď opravdu přeměňuje, jak se mu chce.“

Za to si Řezníček vyslouží pohled.

„Ne že by to předtím bylo lehký,“ povzdychne si. „Co tedy říkáte?“

Vtom je vyruší táhlé, stupňované zavytí, z něhož by jim přejel mráz po zádech, pakliže by už v mrazu nestáli.

Bašta vyklepe dýmku a strčí ji do kapsy. „Říkám, že byste raději měl nabít kozlici a uvařit si do termosky kafe.“

„Co budete dělat vy?“

„Vypiju si meduňkový čaj, pomodlím se za spásu vaší nesmrtelné duše a půjdu spát.“

Řezníček zakroutí hlavou. „To mi má jako pomoct?“

„Lepší než drátem do oka,“ řekne Bašta a otočí se k odchodu. „A o tom já něco vím.“

Ale nepomůže.

třetí den

V noci je probudí štěkot. Majer vytřeští oči do tmy.

Následuje vrčení a kňučení, dva výstřely a bolestný řev. A hluboké zavytí. Přesně v tomhle pořadí.

Vyvalí se z postele a divoce se nasouká do kalhot. Boty si ani pořádně nezašněruje, popadne pušku, z věšáku serve bundu s rozcupovaným rukávem a vyřítí se do tmy.

„Počkej!“ volá za ním mžourající Týna, ale to už je pryč.

Postupuje pomalu a obezřetně. Je nahrbený, zbraní mává, jak kontroluje prostor kolem sebe. Baterka přidělaná k laufu promítá do větví kulaté světlo jako projektor bez filmu.

Vítr ustal. Kolem je klid a mír. Krom sněhu křupajícího pod podrážkami neslyší lautr nic. Padající vločky utlumují zvuk.

Prodírat se metrovou závějí je jako vězet po pás ve vodě. Nohavice má mokré, chodidla ani necítí. Ale právě teď je mu to jedno. Soustředěně, účelnými, strojovými pohyby pokračuje dál.

Na celém světě existují jenom dvě věci: on a cíl – původce řevu.

Trvá mu skoro deset minut to místo najít. Cestou mine chatu s rozsvícenými světly a otevřenými dveřmi, od nichž se táhne vyšlapaná brázda. Nechá se jí vést až ke zjevně dodělávajícímu psovi.

Leží ve sněhu a zrychleně dýchá. V srsti se mu lesknou kapky vody a krve. Od tlamy se zvedají oblaka páry.

Majer se k němu sehne a položí mu ruku na bok.

Pes po něm vyjede a málem mu ukousne prsty. Štěká a doráží. Zničehonic zbystří, když zaregistruje něco ve tmě za ním. Zakňučí, stáhne uši a odkulhá opačným směrem.

Majer se otočí, ale nezaregistruje nic.

Opodál leží kozlice. Sníh kolem je zbarvený do ruda a od největší kaluže směřuje k lesu stejně rudý pruh.

Zavětří. Pach střelného prachu je štiplavý a uklidňující.

Sleduje krvavou stopu.

Nejprve to uslyší. Mlaskavé žvýkání, trhání, šplouchání, jako když se míchají špagety.

Pak ucítí. Lepkavý zápach mokrých chlupů.

Pak baterka ozáří to správné místo.

Řezníčkova mrtvola, z jejíhož otevřeného hrudníku stoupá pára. A za ní bestie.

Velká, pokrytá šedou srstí, s trčícíma ušima a širokými rameny.

Trhá a žvýká a vnitřnosti jí pod prsty čvachtají.

Aspoň v ten první moment. V ten druhý remingtonka odletí do sněhu a Majera najednou drží za krk půl metru nad zemí svalnatá končetina zakončená černými drápy a k obličeji se mu přibližuje protáhlá tlama s čumákem a tesáky pokrytými krví.

Z nozder vychází smradlavá pára a Majer má co dělat, aby z toho zápachu neomdlel. Nebo by měl, kdyby už neměl co dělat, aby neomdlel z nedostatku kyslíku.

Černé oči bestie se zaryjí do jeho. Začichá a —

Pustí ho. A odfrkne si.

Majer by téměř přísahal, že to zní jako smích.

Monstrum zavrtí hlavou a stáhne se.

A z tlamy se mu vydere slovo. Těžce a bolestně, jakoby bojovalo o každou slabiku. Jako by jeho hlasivky nebyly uzpůsobeny lidské řeči.

„Zítra,“ zavrčí. A vypadá, že snad chce ještě něco dodat, ale dolehnou k nim hlasy Týny a Bašty.

Tak jenom zavyje a ztratí se ve tmě.

* * *

Když ho najdou, má zpátky pušku a stojí nad mrtvým Řezníčkem.

„Seš dobrej?“ zeptá se Týna.

Majer přikývne. Je dobrej.

Což se nedá říct o Řezníčkovi. Ten dobrej není. A není to hezký pohled.

Vypadá, jako by spadl do štípačky na dřevo. Z roztrhaného břicha trčí zlámaná žebra a vyrvané orgány. Z roztrhaného krku trčí roztřepená tkáň a vybublává krev.

„Ale ne.“ Bašta zavrávorá a zakryje si rukou ústa. „Měl pravdu. Panebože, Dalibor je zpátky.“

Týna se zajíkne a obličej se zvlhlýma očima zaryje Majerovi do ramene.

„Myslím, že byste mi měli pár věcí vysvětlit,“ řekne Majer. „Třeba kdo je Dalibor. A co víte o vlkodlacích.“

* * *

„Versipellis, lupus mutabilis, lupus noctis. Podle Řezníčka, ať je mu země lehká, přestože latina je jediná věc, kterou ohejbal víc než harrachovský kurvy, též homo lupus,“ vyjmenovává farář Bašta, zatímco si láduje dýmku. „Francouzsky loup-garou, německy werwolf…“

Jeho dřevěnka vypadá prakticky stejně jako Týnina, akorát je obložená knihami. Knihami v knihovnách, knihami na policích, knihami na stolech a na židlích a parapetech, na opěradlech křesla, v němž sedí Bašta s kouřící dýmkou a hrnkem kafe, i na Týnině klíně, protože na židli, kde ležely původně, se usadila ona. Odebrali se sem, protože to bylo blíž.

A protože mohli Řezníčkovu mrtvolu vzít s sebou a uklidit ji do přístěnku.

Majer se opírá o dveře a žádnými knihami se nezaobírá. V jedné ruce drží svěšenou remingtonku, ve druhé kozlici.

„Česky vlkodlak,“ uzavře Bašta a zabafá. „Víra ve vlkodlaky dosáhla největšího rozmachu během čarodějnických procesů v patnáctým století. Vlkodlakem se člověk stává mnoha kuriózními způsoby, avšak nikdy se lykantropie nešíří kousnutím jako v populární kultuře. Spíš jsou to rozličný satanský rituály, zatracení vyššími mocnostmi, proměny z vlastní kouzelný moci a samozřejmě kletby, ergo ta paralela s čarodějnicemi. Ostatně, podmanit si tímto způsobem muže by bylo velmi praktické. Vlkodlak by poslouchal na slovo, a ještě by jí párkrát za měsíc zvedl skóre. Dovedu si představit, že třeba řáděním Gévaudanské bestie by Luciferova děvka u svého šéfa dozajista zabodovala. Jistě, je tu Všeslav Čaroděj nebo Ďábelský krejčí z Châlons, ovšem Gévaudanská bestie, pane! Sto třináct mrtvých, třiapadesát raněných, a to všechno sólo práce – komu čest, tomu čest.“ Bašta vymění lulku za hrnek kafe a napije se.

„Nejkonvenčnějšími metodami boje s vlkodlaky jsou setnutí hlavy a oheň,“ poškrábe se pod prázdným důlkem. „Jo, oheň je docela jistej. Ale popravdě nejsou marný ani moderní palný zbraně. S velkou ráží by efekt mohl bejt uspokojivej. Dříve se praktikovaly dvě věci – exorcismus a operace. To druhý zahrnovalo hodně oměje, pouštění žilou a dekapitaci, takže si umíte představit, že výsledky nebyly kdovíjaký. A ano, nejjistější je stříbrná kulka, v tom folklór náhodou nelže.“

„A ne, žádný stříbro tady náhodou nemáme,“ dodá Týna.

„Páni,“ pokývá hlavou Majer, „vy toho o vlkodlacích náhodou víte fakt hodně, co?“

„Proč si myslíte, že se mě církev zbavila?“ vycení zuby Bašta.

„Co jste vy dva zač? Nějaký lovci monster, nebo něco takovýho?“

„Něco takovýho,“ řekne Týna.

„A Dalibor?“

„Dalibor je můj brácha.“

* * *

Noc tráví zpátky u Týny. Váhají, jestli se nezabednit, ale vzhledem k síle bestie jim to nepřijde jako dvakrát přínosná věc. Hlídku nicméně drží všichni.

Majer s remingtonkou na kolenou sedí na posteli a přemýšlí.

Bašta s kozlicí na kolenou sedí u stolu a míchá karty.

Týna sedí v křesle a prohlíží si starou fotografii.

„Táta je zakopanej tady kus v lese, kdyby tě to zajímalo,“ utrousí k Majerovi.

Ten utrousí jenom „hm“ a dál kouká do stěny.

„Co?“

„Nechápu to,“ zakroutí hlavou. „Takže se nechal dobrovolně brát sem. Na samotu, kde nemoh nikomu ublížit. A jednou se prostě urval a zmasakroval tvýho tátu.“

Týna si povzdechne. „Jo. Plus mínus. Vozili jsme ho sem před úplňkem. Jenom když se měl proměnit. To to s ním nebylo tak hrozný. Znicholsonovatěl, vzal dráhu a ráno se vrátil nahej a s ksichtem od krve nějakýho zvířete. Pak jednou… Úplně mu přeplo. Proměnil se za bílýho dne a vypadal jinak. Jak z nějaký videohry. Všechno tady rozmlátil a chystal se vrhnout na mě. A táta se mu postavil do cesty a on mu…“

„Co mu?“ zeptá se Majer.

„No,“ utrousí Bašta, „řekněme, že takový puzzle by nesložil ani mnohem povolanější felčar než Řezníček.“

Majer si prohrábne vlasy. „Ale proč se vrátil? Po tomhle? A vůbec, proč tě nezabil už tenkrát? Cestu měl volnou.“

Týna pokrčí rameny. „Protože je psychopat? Co já kurva vím. Byl to i jeho táta, možná se v něm něco hnulo, když mu ukroutil hlavu a prohodil ji támhletím oknem. Mě by spíš zajímalo, proč nezabil tebe, když měl tu možnost.“

Majer vzdychne. „Myslím, že jste ho vyplašili. Že děkuju, ačkoliv to asi echt terno není, jestli nás plánuje vykydlit jednoho po druhým.“

„Zkuste na to nemyslet,“ uzavře Bašta. „A pojďte si radši zahrát karty. Je to sice hřích, ale takový, co už hádám nikoho z nás nevytrhne.“

čtvrtý den

Před jednou přestane sněžit. Na nebi se převalují oblaka a na závějích mlha. Měsíc je kulatý a jasný, a když se mu podaří vykouknout zpoza mraků, osvítí Půlnoc jako reflektor divadelní scénu.

Dalibor se před chatou zjeví jako stín minulosti. Starý muž, ale vysoký a mohutný, s copem bílých vlasů a plnovousem jako vikinský náčelník. Chvíli bez hnutí stojí. Pak se podívá na nebe, na hodinky a zahřímá: „Ani mě nepřivítáš, ty zasraná děvko?!“

Záclony v oknech se pohnou. Zevnitř se ozve tlumené dohadování, mihnou se siluety.

Nato zaskřípou panty, dveře se pomalu otevřou a Týna vyjde ven. I s doprovodem.

Bašta a Majer na Dalibora namíří zbraně. To ho očividně pobaví.

Týna založí ruce na prsou. „Splet sis turistický značky? Nebo tě jenom přestal bavit život a seš moc velkej sráč, abys ho skončil sám? Co si asi myslíš, že se teď stane?“

„Co se stane?“ olízne si rty Dalibor. „Támhle Majer vystřelí svatýmu otci mozek z hlavy a my dva si pak založíme ohníček.“

„Co —“ Týna se prudce ohlédne. To už na Baštu míří ústí remingtonky.

Bašta se podívá Majerovi do očí. „Radši bys to měl zmáčknout, nebo —“ nedořekne, trhne k němu hlavní kozlice a zmáčkne obě spouště najednou.

A nic se nestane. Z prázdných komor vyjde jen tupé klapnutí úderníků.

„Krista piča, to si snad děláš prdel,“ povzdychne si Bašta a Majer mu vystřelí mozek z hlavy.

Šedočerná kaše exfaráři vystříkne z levého ucha přímo na vrata stodoly.

Kozlici pustí do sněhu. Strojeně se nastaví k Týně. Z nosu mu teče krev, v měsíčním světle černá jako hlubina, a jedinou bulvu má protočenou dozadu.

Zvedne pravačku a požehná jí.

„Ve jménu otce…“ zabublá.

Pak se zřítí ksichtem do sněhu a je s ním ámen.

* * *

„Tohle tě bude bolet mnohem víc než mě,“ řekne Dalibor a zachrastí sirkami, které vylovil Baštově mrtvole z kapsy.

„Ha ha,“ řekne Týna, „ta byla dobrá. Tu jsem možná i tři filmy neslyšela.“

Ruce a nohy má spoutané opaskem a sama je přilepená izolepou k židli.

A omotaná prostěradlem.

Nasáklým benzínem.

„Nebylo by lepší ji prostě oddělat?“ zeptá se Majer a vyhodí z remingtonky prázdnou nábojnici.

„Nevíš, že čarodějnice se upalujou?“ podívá se na něj Dalibor. „Eventuálně topěj, ale tahat se s ní k Mumlavě se mi teda nechce.“

„Nevíš, o co přicházíš,“ poznamená Týna.

„Co na to říct? Jsem starej a unavenej a nemůžu se dočkat, až to budeš mít za sebou. Sorry jako.“ A znovu k Majerovi: „Navíc, s jejich zabíjením není dobrý otálet. Věř mi, já o tom něco vím,“ škrtne sirkou a na polici se rozdrnčí budík.

Dalibor se zarazí a podívá se na digitálky. Pět minut po půl druhé. Týna se rozesměje.

Dalibor ji pár vteřin pozoruje. „Něco mi uniklo, nebo to je jenom hysterie?“

„Málem jsi to stihnul,“ výsměšně pronese Týna. „Takže hysterie v tom asi je. Ale jenom málem. Kdybys nechal támhle Tondu, aby mě zastřelil, zvládnul bys to. Ale teď… Víš, co se stane teď?“ zašklebí se. „Teď ti támhle Majer vystřelí mozek z hlavy. A pak ti ji urve, stejně jaks ji ty urval svýmu fotrovi.“

„Co —“ Dalibor se ohlédne a Majer mu vystřelí mozek z hlavy.

* * *

No, skoro. Dalibor je v pohybu dřív, než Majer domáčkne spoušť.

Takže to chytí do ramene.

Hodí vývrtku a obličejem vysklí kredenc, ale udrží se na nohou.

Povzdychne si. Zapře se o něj rukama, nahrbí se. Potom sebou trhne. A znovu.

A znovu a znovu.

Z úst mu kape pěna. Funí při tom a vrčí. A roste.

Bunda mu na zádech nasákne krví a protrhne se. Ven vyleze šedivá srst. Ramena nabudou na objemu. Končetiny se prodlouží.

Černé drápy proříznou bagančata.

Černé drápy zaskřípou na dřevu.

Otočí se. Ale už to není on. Už je jenom bestie.

Serve ze sebe zbytky krvavého oblečení i se zbytky krvavé kůže. Do Majera zabodne černý pohled.

Majer ho nabere ramenem a prohodí stěnou do stodoly.

Pohltí je oblak prachu a výbuch polystyrenové izolace. Zastaví se až o trám, a i ten to podle zapraskání málem vzdá.

Lepší než žebra bestie. Ta to vzdají úplně, když se do nich Majer pustí.

Křup, křup, křup – jako by hrál na kostěný xylofon.

Kladivem.

Bestie zavyje bolestí a konečně se vzpamatuje. A udělá jediné, co v daný moment může: kousne Majera do hlavy.

Tesáky protrhnou kůži, lebka zapraská, vlasy se rozlije teplá krev.

Majer zařve, vezme zvíře pravačkou za čumák a levačkou za dolní čelist a roztáhne je.

Bestie ho odstrčí a výhružně zavrčí.

Majer zavrčí zpátky a vrhne se dopředu.

Černé drápy projedou bundou a zaseknou se mu do ramen. Bestie ho zvedne a hodí s ním přes stodolu.

Zády přerazí žebřík a dopadne na červotočem prožraný stůl. Napůl se od něj odrazí, napůl jím propadne a přistane v hromadě dřeva. Kousek vedle a přistál by na cirkulárce.

Stejně to není nic moc.

Pohne se, v zádech mu zapraská.

Bestie přiskočí, popadne ho a praští s ním kousek vedle na stůl s pilou. Chlupatá ruka praští do gumového tlačítka a ozubený disk se roztočí.

Což už opravdu není žádná hitparáda.

Hlavně když se k němu začne nebezpečně přibližovat Majerův krk. Zbývá jenom takových deset centimetrů a —

Devět, osm…

Majer chce něco říct, ale nejde to. Chlupatá levačka ho drží za obličej.

Sedm, šest…

Uchopí ruku zvířete a zkusí ji odtáhnout, ale nejde to o nic líp. Jak se do něj opírá, nemá proti němu šanci.

Pět, čtyři…

Tak mu ukousne prst.

Bestie ucukne. To Majerovi stačí.

Vymrští se, chytí ji za ucho a narazí jí hlavu na kotouč. Do očí mu stříkne krev.

Odkulí se stranou, spadne na zem, sedne si.

Něco dopadne na druhou stranu. Otočí se.

Dalibor tam leží nahý a špinavý. Z rýhy skrznaskrz hlavou mu bublá krev a mozek vytéká na dřevěnou podlahu.

Majer si oddychne a vypne cirkulárku.

Pak odtáhne tělo ven a urve mu hlavu. A obojí polije benzínem a zapálí.

Čistě pro sichr.

A potom, jak tam stojí v měsíčním světle, kouká do ohně a na nozdry mu útočí zápach škvařícího se tuku, dostane najednou nutkání. Vlezlé a neodolatelné jako chuť na čokoládu.

Nutkání zavýt.

Tak zavyje.

Odkašle si. Přešlápne. Pokývá hlavou.

„To bylo kurevsky divný,“ pronese do tmy.

A taky to kurevsky divně zní. Jako kdyby měl místo hlasivek šmirglpapír.

Jako kdyby nebyly uzpůsobeny lidské řeči.

* * *

Dovnitř se vřítí jako to Řezníčkovo gestapo a začne rozhazovat hromádky časopisů, rvát šuplíky z drážek a dvířka skříněk z pantů a odhazovat nábytek z cesty.

Týna tam pořád sedí přivázaná k židli a zabalená v prostěradlu.

„Na kredenci,“ řekne.

Majer se k němu vrhne, odmrští vysypané sklo a sebere zrcátko.

A podívá se do něj.

Což v tomhle psychickém rozpoložení není nutně nejlepší nápad.

Protože co se na něj dívá zpátky, úplně nepoznává.

Není to tak hrozné jako Dalibor. Ale pořád to je dost hrozné.

Oči má ledově modré, uši zašpičatělé, čelist se mu zdeformovala, přes horní ret trčí špičáky. Obličej je pokrytý srstí, narostly mu vlasy a chlupy na krku. A na rukou, jak vidí. Na hřbetu i prstech, zakončených černými drápy.

A zmáčených krví, jak si uvědomí. Jeho i Daliborovou.

Strhne ze sebe bundu. Předloktí, hruď a záda jsou na tom dost podobně.

Je to jasný. Znicholsonovatěl.

Mrští zrcátkem ke kamnům a to se rozletí na tisíc kousků.

„Sedm let smůly,“ okomentuje to Týna.

Majer vydá nelidské zavrčení a přiskočí k ní. Silnými prsty jí sevře hrdlo a začne ho drtit. Těžce přitom oddechuje. Hlavu mu naplní obrazy. Těžké a zmatečné, polozapomenuté, bolestné. Rozpíjejí se a míchají dohromady jako anilinové barvy. Rozlézají se a pohlcují. Jako ta bílá tma, co věčně zakrývá tenhle kraj.

Hrnek se šípkovým čajem. Týnino horké tělo. Vzdychání. Černé svíčky. Zaříkání v neznámém jazyce. Krev.

„Sedni,“ zachroptí Týna.

Mozkem mu projede ostrá bolest. Jako kdyby mu do něj někdo vrazil stopadesátku hřebík. Pozinkovaný.

Zakolísá. Stisk povolí.

A on poslechne. Stejně jako když mu řekla, aby střelil Dalibora a urval mu hlavu.

A jakpak by ne. Vždyť je to láska jeho života a on by pro ni udělal úplně všechno.

Takže taky poslechne, když mu poručí, aby ji odvázal, aby jí přinesl čisté šaty a aby přestěhoval pár věcí z „tohohle novopečenýho – a doslovnýho – lufthausu“ do Baštovy dřevěnky.

Potom už je dobře. Sedí v křesle a Týna mu klimbá na klíně, s obličejem zachumlaným v jeho srsti. V kamnech praskají brikety a ve stěnách pod nápory větru praská dřevo. Zase sněží.

Z ložnice se přiloudá pes a stočí se mu k nohám.

první den

„Vím, že je těžký to přijmout,“ řekl Dalibor.

„No to máš teda recht, plukovníku,“ uchechl se Majer. „Vím, co jsem viděl, ale kurva, je to tak v rozporu s mým chápáním světa, že to můj mozek nedokáže zpracovat.“

„A přesto seš tady.“

„Jo. Sám tomu nemůžu uvěřit.“

To „tady“ znamenalo přibližně půl kilometru od Půlnoci. Seděli v bílé nivě zaparkované mimo cestu. Motor tiše kuckal a topení jelo na plný výkon. Koukali do mlhy a vánice a čekali na příhodnější čas.

„Jak dlouho se známe? Deset roků?“

„Třináct. Když počítáme i postarmádní období.“

„A lhal jsem ti někdy?“

„To řekni ty mně.“

„Nelhal.“

„Hm.“ Majer si promnul čelo. „Ale ani ses nikdy nezmínil, že seš vlkodlak.“

Dalibor pokrčil rameny. „Blbě se o tom začíná.“

„Nebo že se chystáš přestěhovat do Polska a stát se sériovým vrahem.“

„Preferuju lovcem čarodějnic.“

„Interpol určitě preferuje sériovým vrahem.“

Dalibor si povzdychl. „Podívej, jít o kohokoliv jinýho, nezatahoval bych tě do toho. Ale tady by se mi hodil někdo uvnitř. Kdo by v příhodnej moment zamíchal kartama.“

„Uvědomuješ si, že po mně chceš, abych se podílel na vraždě, že jo?“

„Technicky vzato na zabití. Přece jenom je to morálně omluvitelný.“

„Jako čím?“

Dalibor pokrčil rameny. „Je to kurva.“

„Jo aha, v tom případě je to v pohodě,“ ušklíbnul se Majer. „A ti zbylí dva?“

„Volbu měli, ne? Když jsem se z toho zvládnul vymanit já, zvládli by to taky. Teď jsou součástí problému. Nebudeme riskovat, ale když dostaneme šanci, chytíme se jí. Snad to půjde rychle. Aspoň u Řezníčka. Bude mi chybět, na Krejčího z Châlons je to docela dobrej chlap.“

Majer zakroutil hlavou. „Doufám, že je jasný, že to dělám jenom kvůli Helmandu.“

„Kvůli čemu myslíš, že jsem si vybral tebe?“

Majer si odfrknul. „Stejně nevím, proč se do toho pouštíš. Jestli jsi byl pod její… Ježíši! Prostě máš bejt rád, že seš rád, a radši vypadnout někam hodně daleko.“

„To bych moh,“ pokýval hlavou Dalibor. „Ale přece jenom, když z tebe někdo udělá monstrum a donutí tě zabít svýho fotra, trochu tě to nasere. Jasně, díky ní jsem jeden z mála lidí, co sloužil pod Laudonem a Radeckým a oboje rozchodil, ale víš jak.“

„Nedělej si ze mě prdel. Seš starej, ale na dvě stě nevypadáš.“

„Postupuje to pomalejc, ale už to není optimální. I proto se mi hodíš. Hele, až tam budeš, zeptej se jí na tu fotku na kredenci. Určitě tam bude. Stará a vybledlá. Jsem na ní já s tátou a ona mezi náma. Vypadá tam skoro stejně jako teď. Ani bys neřek, že jsme ji nechali udělat za císaře pána.“

„Jdi do hajzlu,“ vyprsknul Majer.

„Prohlídni si ji, z druhý strany je datum,“ zívnul Dalibor. Vzápětí mu zabzučely hodinky. „Je čas.“

Rozsvítil halogeny a vystoupil do vánice. Majer ze zadního sedadla sebral remingtonku a následoval ho.

„Proč jim posílat vizitku?“ překřičel vítr. „Nebylo by lepší tam vletět jako za starejch časů? Nečekaně, nad ránem, skončit jejich trápení, než se stihnou rozkoukat?“

„A kde by byla všechna sranda? Dám ti tři dny. Infiltruj se mezi ně. Vymysli si nějakou historku. Třeba že ses ztratil v lese a já jsem tě přepadnul. Pořádně je vypsychuj. Řekni, že se potřebuješ dostat do města. Uvidíš, že tě nenechaj, i když silnici maj od baráku ani ne sto metrů a hned u ní garáž s auťákem. Hraj traumatizovanýho a dávej si majzla, co tam budeš žrát. A hlavně s ní nechrápej, nebo dopadneš jako já.“

„Totálně zmagořím?“

„Mimo jiné. Je to… jako by najednou byla to jediný na světě. Jako by se ti úsudek ztratil v tý bílý tmě, co věčně zakrejvá tenhle kraj.“

„Velmi poetický.“

„Poser se,“ odsekl Dalibor a začal se svlékat. „A připrav se.“

Poslední kus oblečení přistál na kapotě. Dalibor si olízl rty.

„Připravenej?“

„Tak dělej.“

Tak dělal. A když bylo hotovo, Majer se nemohl pohnout. Jenom hrůzou třeštil oči na bestii, která se nad ním tyčila jako stín z jiného časoprostoru.

Od tesáků jí kapaly sliny, z nozder šla pára.

Pomalu k němu přiblížila tlamu. Jejich oči se setkaly. Majer se pořád nemohl pohnout.

„Baf!“ zavrčela.

Majer sebou trhnul.

„No kurva,“ řekl a vyhrnul si rukáv.

Martin Paytok (*1993) se narodil a žije v Jilemnici. Vystudoval gymnázium a dělá holku pro všechno ve firmě, kterou prý všichni nesnášíme. Roky psal články o počítačových hrách a filmech. Většinou hororově laděné povídky mu vyšly ve sbornících Kladivo na čaroděje – O krok před peklem (2018), Zombie apokalypsa (2016) nebo Koleje smrti (2018). Má rád filmy s Peterem Cushingem, komiksy bez superhrdinů, Miloslava Švandrlíka a H. P. Lovecrafta.

Martina Poživilová

Raz dva tři

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře, ale Nina ani nezvedla hlavu. Jen cítila, jak jí na zádech naskakuje husí kůže. Hlava jí třeštila a ve spáncích seděla dunivá techno bolest. Trojí zaklepání se ozvalo podruhé a tentokrát mnohem důrazněji. Do třetice už čekat nemohla. Se zaťatými zuby otevřela dveře.

„Vítej, pojď dál,“ řekla milým hlasem. Zet neodpověděl. Udělal krok do předsíně a vyčkávavě si Ninu změřil.

„No?“ řekl jen.

„Jo, aha, kde jsou ty pantofle, teď tady byly…“ snažila se zachránit situaci, ale marně. Zet ji chytil za ruku.

„Je to tak těžké? Nejsi schopná zapamatovat si tři jednoduché úkony?“ Stále zvyšoval hlas. „Na raz otevřu dveře, na dva přisunu pantofle, na tři uvítací polibek. Ráz, dva, tři… to chci tak moc?!“ Tohle už zařval.

Nina se svezla k zemi. Aby zamaskovala svou slabost, zašmátrala v botníku po pantoflích. Zet ji znechuceně překročil a vešel do kuchyně. U kuchyňské linky se zastavil. No to snad ne. Ona ani není schopná uvařit mu v určený čas kávu. Chvíli čekal. Pak nakoukl zpátky do předsíně a ona tam pořád seděla, jako by kolem nebylo tolik práce.

„Hej,“ zavolal jako na fotbale. „Kávu!“ Svoje raz dva tři tentokrát doprovodil rytmickým tleskáním. Pak si sedl ke stolu a bubnoval prsty na desku. Nina se zvedla a jako v mátohách otevřela kredenc. Který hrnek to měl být dnes? Prosebně se na něj ohlédla, ale on dál hleděl před sebe a nepřestával prsty vyťukávat nějaké naléhavé sdělení. Snad mi to nesignalizuje v morseovce, zděsila se Nina, to já už dávno zapomněla. Než se stačila pozorněji zaposlouchat, bubnování ustalo. Bála se pohlédnout mu do očí. Věděla, že bude potrestána. Vždycky se divila, kde se v něm ta energie bere, když jinak působil dojmem seriózního, byť už trochu sešlého univerzitního profesora. Vyskočil a chytil ji za krk. Vůbec se nebránila. Dnes to bylo v pohodě, jenom s ní trochu zacloumal, takže otisky jí nezůstanou. Asi už je taky unavený. Jindy musela po zbytek týdne nosit rolák nebo šátek a připadala si jako puberťačka zakrývající cucfleky. Nemohla si pomoct a zahihňala se. To ovšem neměla dělat.

„Tobě je to snad k smíchu? Nejsi schopná ani udělat kafe a je ti to k smíchu?! Já ti řeknu, co je tady k smíchu…“ Chytil ji za vlasy a přivlekl před zrcadlo. „Tohle! Vidíš? Tohle!“

Neviděla nic než své hluboké hnědé oči a s překvapením si uvědomila, že jsou stále hlubší. „Jednoho dne zřejmě zmizí docela, propadnou se do nejhlubších temnot,“ řekla nahlas a on ji pustil.

„Ty nejsi normální,“ řekl jí už na odchodu. „Nejsi normální,“ dodal znovu. „A na dnešek to měl být hrnek s modrou kytkou.“

Zatímco byl Zet pryč, Nina chodila po bytě.

„Nejsem normální,“ řekla starému hadru, který už měsíc používala na mytí nádobí, neboť Zet jí zakázal kupovat molitanové houbičky. Jsou zbytečně drahé a s hadrem to umyješ stejně dobře. Přičichla si k octu, ten měla ze stejného důvodu místo čisticího prostředku. Prádlo prala v mýdlových vločkách, ale aspoň si vybojovala automatickou pračku. Taky jsem mohla skončit u valchy, říkala si, když jí bylo nanic z toho, jak smrkal do špinavého spodního prádla. Stejně se to bude prát, škoda peněz za papírové kapesníky.

Nina si udělala čaj (na kávu nemohla ani pomyslet), sedla si do obýváku a přehlížela bazarový nábytek. Nejsi normální, vysmála se jí zastaralá televize, kterou ovšem stejně neměla dovoleno v Zetově nepřítomnosti pouštět. Když zákaz porušila, on to vždycky poznal. Jak je to možné, ptala se sama sebe. Že by měl snímač otisků prstů? Nebo někde v kapse miniaturní detektor lži? Kapsy mu prohrabala několikrát, ale kromě pečlivě vedeného diáře a tlačítkového mobilu z druhé ruky nic nenašla. Ani peněženku, a když, tak prázdnou.

S penězi měla Nina vůbec problém. Poté, co odešla z práce (aby se mohla připravit na miminko), přišla o veškeré příjmy a její dítě se pak asi rozhodlo, že do takové rodiny se raději nenarodí. Zřejmě si našlo nějaké lepší, vhodnější rodiče. Nina se mu nedivila. Ale ať to bylo jakkoliv, od té doby dostávala každého prvního v měsíci přesně vyměřenou částku, která stačila na základní potraviny. Nic dalšího Zet neuznával. Oblečení jednou ročně kupovali v second handech, společně, a Zet dohlížel na její výběr. Moc toho tedy neměla. Utěšovala se, že žije ekonomicky a koneckonců i ekologicky, a skoro by se s tím smířila. Jedno ale potřebovala každý měsíc znovu a znovu. Menstruační vložky. Snažila se je kupovat tajně, ale Zet je jednou objevil v koupelně za pračkou a bylo zle. Musela mu vypočítat, kolik za ně utratila za celý rok a Zet se chytal za hlavu. Druhý den jí koupil velkou roli hnědého dřevitého toaletního papíru. Výmluvně máchnul rukou někam do oblasti jejího rozkroku. „Tohle ti snad stačí. Za ty tvoje kraviny odmítám vyhazovat peníze.“ V ten okamžik jí to došlo. Musí ho zabít. (Nebyla totiž normální.)

Dopila čaj a pečlivě po sobě umyla hrnek a lžičku. Všechno uklidila. Vyluxovala koberec a vytřela podlahu v předsíni. Dělala to, co každý den. Když leštila zrcadlo, připadalo jí, že se na ni dívá trochu výsměšně. Za trest ho postříkala větší dávkou octa. Nebyla totiž normální.

Zet se vrátil až večer. Spíše vpadl do bytu, tentokrát žádné klepání. Zuřil už na chodbě. „Ta bába domovnická zase nevymetla ty pavučiny! Říkám jí to každý den!“

„Tak se uklidni,“ snažila se Nina, ale bylo to ještě horší.

„Jak se mám uklidnit, když ty bestie čekají jen na to, aby na mě mohly skočit!?“

Nina si představila chodbu bytového domu zčernalou číhajícími členovci, kteří se třesou nedočkavostí, a svého muže, tetelícího se uprostřed toho shromáždění hrůzou. Hlavně se nesmát. „Ale jdi, venku je akorát tak pár sekáčů, a ti nikomu neublíží.“

Zet na ni vrhl varovný pohled. Kromě nepořádku, utrácení a odmlouvání své ženy nejvíc nesnášel pavouky. A slovo sekáč v něm okamžitě zažehlo představu obrovského černého netvora s kosou v pařátech.

„Nemluv na mě,“ zdůraznil ještě a odebral se do ložnice. Takže dneska se nevečeří, pochopila Nina a sáhla si na svá vystupující žebra. Přejídání není zdravé. To ovšem neplatilo pro muže typu Zet, který se teď rozvaloval na manželské posteli evidentně dobře najedený a občas si skrytě říhl do dlaně. „Kde jsi dneska jedl a co?“ zazpívala si Nina parafrázi starého hitu, ale dávala pozor, aby ji Zet neslyšel.

„No tak, kde jsi? Na raz otevřu, na dva zhasnu, na tři ulehnu. Je tu snad nějaký problém? Raz, dva, tři!“

Stihla to jen taktak a okamžitě ucítila, jak se k ní ve tmě přitiskl. Nemohla si pomoct, ale otřásla se odporem. Už je to tu zas. Nalehl na ni a neobratně se snažil s ní spojit. Věděla, že za chvíli začne vydávat mlaskavé zvuky. A kdyby bylo světlo, viděla by, jak se mu na spodním rtu tvoří kapička hlenu.

Odtáhla se, až když bylo po všem a on spokojeně usnul. Pak začal slabounce chrápat a tehdy to přicházelo. Nejdřív zatínal pěsti a skřípal zuby. Pak se křečovitě zachvíval a nakonec se dostavilo lapání po dechu.

„Pavouci! Jsou všude. Lezou ke mně!“ vykřikoval mezi jednotlivými nádechy a jí ho snad doopravdy bylo líto. Snažila se mu pomoct, hladila ho a konejšila jako malé dítě. Cítila, jak mu zběsile buší srdce, jako by běžel o život. A možná že běžel. Bylo to pokaždé stejné. Konečně se probral a přinutil ji nasvítit a prohlédnout všechny kouty. To byly jejich společné noci.

Ráno odcházel dřív než jindy, bez rozloučení, bez pozdravu. Opustila byt a vydala se nazdařbůh do města. Cítila se nesvá, chodit ven bez jeho vědomí měla přísně zakázáno. Nešla rychle, protože to by jistě vzbudilo pozornost, Zet mohl mít zvědy všude. Copak už blázním, napadlo ji, proč by mě měl sledovat? Chodila akorát na nákupy, z dřívějších známých už jí nezbyl nikdo. Tentokrát však zamířila do lékárny. Třeba mají něco proti arachnofobii. Ale měli akorát slevy na kloubní preparáty. Kdyby žila před sto lety, byla by tu někde nepochybně i skříňka s jedy, pečlivě zamčená, přesto ne nedobytná. Ninu z toho píchlo u srdce, na život bez něho myslívala čím dál častěji. Šla by do opravdové kavárny a dala by si své zamilované latté. To už neměla skoro pět let, celou dobu jejich společného života. Koupila by si jahodové žvýkačky a po cestě domů by vyfukovala růžové bubliny. Napustila by si vanu a dala do ní voňavou pěnu. A možná… možná by si koupila i něco nového na sebe. Třeba letní šaty. Opravdové letní šaty, to by byla paráda.

„Přejete si něco?“ zazněl jí u ucha pronikavý hlas, až se lekla, trhla sebou a zjistila, že stále zírá do skříně s barevnými krabičkami. Prodavačka si ji podezřívavě měřila. Vyběhla ven a ještě uslyšela lékárnici, jak pobaveně sděluje své kolegyni, že ta ženská zřejmě není normální.

V současném životě měla Nina jen jedinou radost, a tu si teď musela dopřát. V poslední době už toho na ni bylo moc, navíc se blížil konec měsíce, a tedy její menzes, a ona pořád ještě nevěděla, jak si opatří vložky. Měla rozhozené hormony a byla bez peněz, nejvyšší čas zajít do křečkárny. Tak tomu říkala a už při vstupu vždycky milovala tu vůni, která ji obklopila. Psí granule, sušené seno, kožené obojky a žvýkací kosti. V jiném životě by si pořídila kočku. Nebo aspoň křečka. Ti měli samostatné oddělení docela vzadu, mezi ptačími klecemi a ohrádkami s králíčky. Bavilo ji pozorovat, jak se k sobě tulí, jak hledají potravu, jak si něco důležitého sdělují. Jako přátelé jí přišli ideální.

Na odchodu ji ovanulo zvláštní huňaté teplo, které vycházelo z podzemní části obchodu, kde byla umístěna akvária a terária. Sešla dolů po točitých železných schodech jako ve snách. Znuděný prodavač ji odhadl správně, šla jenom na čumendu, takže se ani neobtěžoval sejít za ní. Nina se procházela kolem skleněných stěn, četla si nápisy na nich a prohlížela si jejich obyvatele. Pokud tedy byli vidět. Náhle se zastavila a zatajila dech. Brachypelma vagans.

Nahoře nad ní zatím prodavač, ze kterého spadla veškerá ospalost, flirtoval s mladou zákaznicí. Zet si zrovna v práci dobíral svou novou asistentku pro její příliš oblé boky. A pracovnice v lékárně si shodila na hlavu regál plný vitamínových doplňků. O ničem z toho neměla Nina ani tušení. Srdce jí prudce bušilo, když vyběhla z obchodu. Vítr jí nadouval kapsy, hlavně tu pravou. Vůbec nevěděla, jak se dostala domů. Ruce se jí třásly, když ve spíži hledala prázdnou plastovou krabičku. Na několika místech do ní udělala otvory. V kuchyni si přímo z kohoutku lokla studené vody. Teď nesmí nic pokazit.

Když se ozvalo zaklepání na dveře, vylítla jako smyslů zbavená. Už měla všechno připravené. Na raz otevřít dveře, na dva přisunout pantofle, na tři polibek na uvítanou.

„No vidíš,“ pochválil ji Zet, „tak se mi to líbí.“ Čerstvě uvařená káva, tentokrát do hrnku s námořnickými pruhy. Zdvořilá konverzace. Jak bylo v práci? Večer uběhl rychle. Na raz dveře, na dva zhasnout, na tři postel. Dneska to ještě nějak vydrží. Předstírala spánek a přemýšlela, jaké měla dnes štěstí. Byla v lékárně. Sama! A v křečkárně taky. Zet nic nezjistil. A příští měsíc už možná bude mít peníze i na vložky. Věděla, že měla obrovskou kliku. Znudění prodavači totiž nebývají vždycky tak nepozorní. Ale tenhle byl. A zapomněl v malém zámku klíč.

Ještě počkala, až začne Zet lapat po dechu. Pak už šlo všechno samo. Na raz otevřít skříň. Na dva vyndat krabičku. Na tři sundat víčko.

Chlupaté osminohé stvoření vyběhlo na svobodu.

Martina Poživilová (*1972) vystudovala Sportovní gymnázium Dany a Emila Zátopkových v Ostravě (sekce judo), pak Pedagogickou fakultu Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Patnáct let strávila mlácením o tatami, nyní působí jako lektorka jazyků a učitelka na střední škole. Ve volném čase mluví s kočkami a běhá se psy. Kromě reportáží do časopisu Cykloturistika nikde nepublikovala.

Marián Gejdoš

Velké město

Tak tenhle pocit mám tento týden už počtvrté, a to je teprve středa! Amíci tomu říkají hangover. Jako že bych měl viset?! Nad něčím?! Mně se spíš zdá, jako by mě někdo – něco chtělo zatlačit do země. Dokonce jsem si málem ani nevšiml roštěnky na inlajnech přede mnou. Vlastně, co inlajny, ale ta prdelka v šortkách! A že těch bruslařek ráno na hrázi je! Takovéhle časné vyvětrání hlavy je určitě lepší než u nás doma – ve vesničce střediskové. Pokud si vzpomínám, ráno tam nepotkáš nikoho a později stejně skončíš tam, kde jsi večer předtím „zavíral“. V hospodě. Ale co to nevidím! I policejní auta se tu prohánějí jako by se nechumelilo!

Možná že by myšlenkový guláš, co se mi po třech dnech strávených v našem velkoměstě míchal v hlavě, za chvíli získal jedlou podobu, kdyby jedno z těch policejních aut nezastavilo přímo u mě. Sice na sobě nemělo zelenou šerpu a místo věty o pomoci a ochraně na něm svítil jen červený majáček, ale o to zlověstnější se zdálo. A když z auta vystoupil řecko-římský zápasník v propocené košili, začalo mi srdce pumpovat zbytkový alkohol ještě rychleji než doteď. Mozkové buňky v tu chvíli začaly zoufale hledat odpověď na otázky jak? proč? – ale můj software se doslova zavařil při zápasníkově otázce:

„Tak co, Kiko, na návštěvě velkoměsta?“

Čumím na přihlouplý úsměv na zřejmě policejní tváři. „A sakra! Odkud zná moje…“ a vtom naskočil! Totiž ten můj software. Soused z ulice, spolužák ze základky, kdysi snad i velmi dobrý kamarád a hlavně okresní lamželezo! Zkrátka – Jaro. Určitě s ještě debilnějším výrazem na tváři než on jsem se zmohl jen na: „Ty magore Jardo!“ A on: „Těbůh, ty vole! Tebe jsem neviděl sto let!“ V tu chvíli se ve mně všechno uvolnilo. Ale jen dokud si Jaro neusmyslel, že obyčejné potřesení rukou nebude stačit, a neobjal mě. Vzápětí mi množství kontaminované krve vytlačené jeho stiskem do hlavy připomnělo zákeřnosti nočního života v našem velkoměstě.

„Tak co, Kiko, co tady děláš?“ začal vyzvídat, sotva uvolnil sevření.

„No, v pondělí jsem přiletěl z Ameriky a… nějak jsem se tu zdržel,“ vykoktal jsem.

„Nóóó, ty si teď žiješ!“ komentoval se širokým úsměvem.

Máchl jsem rukou, jako že to nestojí za řeč, a už trochu zorientovaný jsem se zeptal: „A ty seš teď polda?“

„Pozor, ne obyčejnej! Vyšetřovatel!“ odpověděl hrdě s potměšilým úsměvem.

„Ahá… a teď tu máte manévry?“

Jako by někdo mávl kouzelným proutkem, Jarovi zmizel úsměv z tváře.

„Mrtvola… asi kilometr odtud.“

„Utopenec?“ vyzvídal jsem.

„Hmmm,“ zamumlal a zatvářil se náramně důležitě. „Víš, o těchhle věcech moc nemůžu.“

„Jasně,“ zatvářil jsem se na oplátku chápavě.

„Ale poslyš, večer bysme mohli, jestli teda hodláš strávit ještě nějakej ten den v našem velkoměstě, zajít na jedno. Co ty na to?“

„Jasně!“ usmál jsem se. „O jednu opici víc nebo míň…“

Tak jsme se s Jardou domluvili. Dostal jsem adresu, kde točí pivo pro místní a ne pro otravné turisty, a můj přivolaný taxikář mě tam jako otravného turistu za patřičnou marži večer dovezl.

Hospůdka, kterou vybral, byla útulná a Jaro velmi dobře znal i personál. Viktora za barem, s takovými předloktími, jaká bych já chtěl mít aspoň stehna, a Ivku kmitající s objednávkami a se stehny, která jsem taky zatoužil mít. K mému údivu znovunalezený kamarád nezačal naše večerní setkání tak bezprostředně žoviálně jako to ranní. Jestli jsem si myslel, že ho trápí práce, mrtvola, tak jsem se mýlil. Ale přišel jsem na to až později, s ubíhajícími hodinami v podniku U Viktora. Jak jsme vzpomínali na mládí a přímo úměrně tomu, jak často se Ivka objevovala u našeho stolu, vracela se Jarovi nálada a přívětivost. I jeho otázky směřované na mě začaly být osobnější a zvědavější.

„No tak, už to vyklop! Jak si užívají milionáři? Je to vážně tak těžké, jak tvrdí všichni boháči?“ zašklebil se.

„Nemáš ani ponětí,“ zatvářil jsem se vážně.

„Tak se nenech prosit. Řekni aspoň, jak sis užíval v Americe a kde přesně jsi byl!“

Zatvářil jsem se ještě vážněji a důležitěji, asi jako Jarda ráno na hrázi, a napodobil jsem tón jeho hlasu. „Hmmm, Las Vegas. Ale víš, o těchhle věcech bych moc neměl… nemůžu. Vážně,“ povídám mu, „co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas.“

„Bože, nemůžeš obyčejnýmu člověku trošku rozšířit obzory?“ škemral Jaro.

„Nemůžu. Jedině že ty taky povyprávíš o věcech, o kterých bys neměl, například o tý dnešní mrtvole…“

„Platí!“ zařval Jaro.

Tak jsme se na chvíli ocitli v poušti, ve městě, které ti dovolí všechno, ale může ti i všechno vzít. Že jsou v něm kasina, malá města jako Benátky, New York, Paříž, Luxor, ve kterých máš při hraní pití zadarmo, jsem mu musel zopakovat dvakrát. Po půlhodině a třech dalších Ivčiných návštěvách u našeho stolu mi dal Jarda konečně najevo, co ho vlastně z města hříchu zajímá nejvíc – samotný hřích.

„Poslouchej,“ ozval se, „a co holky tam?“

„No jak jsem říkal, máš tam celej svět,“ usmál jsem se.

„A černošku jsi měl?“

Trošku mě zaskočil. Zadíval jsem se na něj a po chvilce váhání odpověděl.

„Za tři sta dolarů můžeš mít i černocha.“

„Debile! A jaký to bylo?“ nepřestával uslintaně vyzvídat.

„Dobrý, jen nesmíš zhasnout světlo.“

„Cooo? Proč?“

„Protože se v tý tmě ztratí!“

„Ty seš vážně debil!“ zamračil se na mě.

„Já?“

„Ty! Doufám, žes nám chlapcům zpod Tater neudělal ostudu?!“

Usmál jsem se znovu:

„Ujišťuju tě, že když jsem odcházel, překvapením třeštila oči do stropu.“

„Určitě takový zklamání ještě nezažila,“ zubil se Jaro.

Po chvilce dobírání trochu zvážněl a zeptal se, kde všude jsem byl, když jsem podle jeho zaručeně ověřených zpráv z rodné obce na delší čas zmizel. Tak jsem mu povyprávěl, jak úžasné bylo vyhrát čtrnáct melounů, a ještě úžasnější získat najednou spoustu přátel a poznávat rodinu, o jejíž existenci jsem dosud neměl ani tušení. Zmínil jsem se i o tom, jak bylo už méně úžasné, že s narůstajícím počtem přátel a členů rodiny rostly přímou úměrou taky jejich požadavky. A jak nebylo už vůbec úžasné zjistit, že nejsem tak úžasný, jak mi tvrdili, a že když řeknu „NE!“, kouzlo mojí osobnosti se vytrácí úplně.

Jaro se smutně usmál a zeptal se:

„Kdes trávil poslední půlrok? Od tý doby, cos zmizel.“

Zbystřil jsem už poměrně značně alkoholem unavené smysly. Neměl jsem rád takovéhle otázky. Od jisté doby jsem si svoje soukromí úzkostlivě střežil. Vlastně ani nevím, proč jsem sem dnes přišel. Zadíval jsem se mu do očí a – zase nevím proč – po pravdě odpověděl: „Motal jsem se v Římě, Paříži, Amsterdamu, Berlíně a naposled právě ve Vegas. Zítra znovu odjíždím.“

„Kam?“

„Hmmm,“ zamyslel jsem se a tentokrát jsem pro jistotu mlžil: „Vlastně ještě nevím.“

Zadíval se na mě. Věděl jsem, že ještě neskončil. Vzápětí přišla další všetečná otázka:

„Proč si ty, horal, vybíráš samá velká města?“

„Víš, asi kvůli pocitu, že tam snáz splyneš s davem. Vždyť to znáš. Když chceš tady v tomhle velkoměstě vypátrat zločince, jakej je to problém! Stejnej, jako když poctivej občan potřebuje sehnat policajta.“

Rozesmál se a atmosféru začal opět diktovat mistr Alkohol. Ivuška se o nás vzorně starala a mně už přestalo vadit i Viktorovo huňaté zamračené obočí. Protože jsem nepředpokládal, že Ivuška zná mou finanční situaci, začalo mi z jejích reakcí na moje dvojsmyslné narážky ego narůstat do neuvěřitelných rozměrů. Mezitím mi Jarda vyprávěl zážitky z misí v Afghánistánu a co já vím, kde ještě. Právě začal stále opilejším hlasem vysvětlovat záludnosti policejní práce, když jsem ho netaktně přerušil a zeptal se na mrtvolu na hrázi. Jako by si šlehl lajnu, najednou začal až s neuvěřitelným nadšením vykládat.

„Mezi náma, poslouchej, je to náramně zajímavý – zájem z nejvyšších kruhů. Teda ta holka —“ zarazil se, rozhlédl se a po ujištění, že nás nemůže nikdo slyšet, pokračoval. „Takže ta holka, ta mrtvola, je asi někdo důležitej. Zatím nevím, ale, člověče, už je i po pitvě. Musí to bejt někdo – no nevím…“ odmlčel se, zamyslel se a po chvilce pokračoval ještě tišším hlasem, nakloněný ke mně až tak, aby mě svým dechem přesvědčil, že v tomhle baru neprodávají žádnou břečku.

„Holku jsme chudinku našli nahou, na kolenou, jako by si to s někým užívala zezadu. Na těle žádné viditelné známky zranění…“ ztichl, protože Ivuška přinesla další rundu. Zase byla o něco hezčí. Byl jsem si jistý, že až se tu zjeví příště, bude to opět vyšší level. Z příjemných úvah mě vytrhl Jarův šepot.

„Tak poslouchej, měli jsme podezření a pitva ho potvrdila. Holka měla pohlavní styk a někdo jí zlomil vaz.“

Znovu ztichl a zadíval se na mě. Já vytřeštil oči a pokrčil rameny jakože „no a?“.

Jaro se zhluboka nadechl, vydechl a zvedl nad mojí tupostí oči v sloup.

„Člověče!“ pokračoval stejně tiše, ale o poznání podrážděněji. „Žádné škrcení, žádné jiné známky násilí – čistá práce.“ Znovu se nadechl, aby dodal svým slovům patřičnou váhu, a dramaticky pokračoval. „Ta holka si pravděpodobně užívala a ani si neuvědomila, že… že je konec!“

„Hmmm…“ zamyslel jsem se. „Takže vlastně lítala v oblacích a najednou byla vážně v nebi.“

„Ty seš vážně debil,“ Jaro znechuceně zavrtěl hlavou. „Copak tomu nerozumíš? Byl to profík, přesně věděl, co dělá, a to je, povídám ti, problém.“

„A ty alibi máš?“

„Já?“ nechápavě na mě zíral.

Usmál jsem se, abych odlehčil situaci.

„No jasně, vždyť ty sám seš profík. Ještě teď mě bolí krk z toho, jako sis tenhle chvat v dobách svý kariéry u paragánů nacvičoval na nás bažantech.“

Teď se usmál i on.

„To byly krásný časy. Větší nemehlo než tebe jsme tam tuším jakživ neměli,“ ušklíbl se, mrkl na mě a hned zpřísněl. „Dost už o práci, pozvedněme číše!“ Hodil do sebe dalšího panáka, zvedl ruku a zařval: „Ivuško!“

Noc pokračovala v blaženém obracení skleniček, vzpomínání a zveličování našich skutků z dob minulých. Mohl to být po dlouhém sledu neosobních setkání velmi příjemný večer. Mohl. To by se ale nesměl překlopit do roviny, kterou jsem tak důvěrně znal. Při povídání o své rodině na mě Jaro upřel vypoulené opilé oči, zvážněl a zmlkl.

„Víš, Kiko, mám dceru,“ začal a já bezpečně věděl, co bude následovat. Buď je to budoucí wimbledonská vítězka, která potřebuje drahého trenéra, nebo příští nositelka Nobelovy ceny, pokud se dostane na správnou a náležitě drahou školu. Anebo – a to by bylo úplně nejhorší – je na tom tak zle, že než se její tatík nad ránem vrátí, možná už nebude mezi námi. Suma sumárum, ať už je to jedna, dva, nebo tři, všechno vyřeší moje love, kterých mám stejně zbytečně moc…

„Víš,“ Jaro zavzlykal.

Sakra, to jsem za tu dobu, co ho znám, u něj viděl poprvé. Zavzlykal a ty jeho opilé červené oči byly plné slz. Ne, tenhle člověk by mě nežádal o něco, z čeho by na můj úkor profitoval. Tohle poznání, vlastně spíš pocit z něj, mě fascinoval. Silák Jaro pláče, je úplně bezmocný a prosí. Původně jsem myslel, že mu poděkuju za večer a rázně odejdu. Místo toho jsem ho pozorně poslouchal.

Řekl mi o nemocné dceři a prodaném manželčině domě, který nestačí na kurevsky drahou léčbu někde v Curychu. Neumím si to vysvětlit, ale vůbec jsem se necítil naštvaný ani obtěžovaný. Dokonce jsem zapomněl i na Ivuščina stehna. Jaro, teď už úplně ubrečený, ztichl. Hleděli jsme si navzájem do očí a nevím, na co myslel on, ale já jsem myslel na to, že tak či onak musím s tímhle večerem – s Jarem – něco udělat.

„Kolik?“ přerušil jsem ticho.

„Kristiánku, víš…“

„Kolik!“ trval jsem na svém.

V očích se mu zračilo zoufalství i naděje zároveň.

„Sto tisíc…“

Naprázdno jsem polkl a nasál vzduch do plných plic. Jaro, ne zklamaně, ale zahanbeně sklopil oči. Jedna… dvě… tři vteřiny. Pro něho určitě celá věčnost.

„Dobře.“

Výraz Jarovy tváře se změnil. Nevím, jestli na překvapený nebo šťastný. Každopádně to trvalo jen okamžik, než znovu zvážněl.

„Nevím, jestli si rozumíme, Kristiáne, my ti to nikdy nebudeme moct vrátit.“

„Já vím, netrap se. Jen jedno mi slib. Nikomu o tom neřekneš a my jsme se tu nikdy nesešli. Napiš mi jenom, jestli to pomohlo.“

„Kristiáne, já ti přísahám na zdraví svojí dcery…“

Chytil jsem ho oběma rukama za tu jeho vyholenou hlavu.

„Jardo, chci po tobě vážně jen tohle!“

„Spolehni se.“

Zbytek noci se ubíral tak, jako bych ho režíroval já. Viktor odešel, Ivuška vyhodila poslední hosty a přisedla si k nám. Pravda, cesta domů nebyla až tak povedená. Hlavně taxikář nebyl zrovna nadšený. Nejspíš za to mohla skutečnost, že část obsahu Jarova žaludku skončila na čalounění jeho taxíku. Opět se ale potvrdilo, že euro ještě úplně neztratilo svoji sílu.

S naším velkoměstem jsem se rozloučil pohledem na spokojeně hnípající Ivušku, schoulenou na velké posteli v hotelovém pokoji. Při odchodu mi padl zrak na její vystrčenou prdelku, prohnutá zádíčka a krásnou úzkou šíji. V podbřišku mě příjemně zamrazilo. Že by ještě? Ne! Rychle jsem zavrhl tlačící se myšlenku a co nejtišeji jsem vyrazil do dalšího velkoměsta.

Za nějakou dobu, když jsem se balil v jiném hotelovém pokoji a chystal se odjet z dalšího velkého města, mě zastihl, no, neřekl bych že zrovna děkovný e-mail od Jara:

Jak jsem slíbil, Kristiáne, tak píšu. Díky tvojí pomoci se dceři daří stále líp a myslím – doufám, že se uzdraví úplně. Ale nepíšu jen kvůli tomu.

Když jsme se naposledy viděli, dost intenzivně ses zajímal o moji policejní práci. Abych ještě víc uspokojil tvoji zvědavost, zásluhou spolupráce mnoha policejních agentur včetně Interpolu máme celkem slušný přehled, co se ve světě zločinu děje. I díky tomu jsme zjistili, že naše oběť na hrázi nebyla až tak výjimečná. Nevěřil bys, ale nedlouho před tím, co jsme našli tu naši, objevili něco podobného v poušti u Vegas. Pravda, v tom případě šlo o Afroameričanku. No a představ si, ani v Evropě nejsme jedineční. Tipni si, ve kterých městech vyšetřují podobné vraždy. Ano, v Římě, Paříži, Amsterdamu, Berlíně…

A teď si tipnu já. Protože jsi neprozradil, kam odjíždíš z našeho velkoměsta, myslím, žes jel do Bukurešti. Jak to vím? Našlo se tam další ženské tělo se zlomeným vazem.

Proboha, Kristiáne, co se to s tebou stalo? To ti ty prachy úplně zatemnily mozek? Vím, že je zbytečné prosit tě, aby ses přiznal, nebo se dal léčit. Ano, léčit, protože Ty jsi nemocný! Za to, co jsi pro mě a moji rodinu udělal, jsem zaprodal duši nejtemnějšímu peklu, ale svoje slovo, které jsem Ti dal, dodržím. Vím, že to víš, ale aby sis byl opravdu jistý – jestli Tě někdy potkám, náhodou na Tebe natrefím, tak Ti už jen kvůli tomu, abych splatil svůj dluh peklu, vlastníma rukama zakroutím krkem. Za to, že to neudělám hned, vděčíš jen a jen mojí dceři.

Chcípni co nejdřív, ty bestie!

Nedalo se nepousmát nad tím originálním pozdravem na rozloučenou. Hezky Jaro vyměkl. Že by ho změnila rodina? Asi ano. Opět jsem se usmál. Takže já vlastně vděčím za svoji budoucnost Jarově dcerunce. Kdo ví, jestli si vůbec uvědomuje, že on taky! U Viktora jsem mu toho řekl až moc. Nebýt dráždivé nabídky vyzkoušet manipulativní moc peněz, už by se té noci ke svojí dceři nevrátil. Asi to nakonec bude pravda – děti jsou naše budoucnost.

No nic, je čas! Čas, aby si bestie užila poslední noc v tomhle Velkém Městě.

Marián Gejdoš (*1974) se narodil a žije v srdci Slovenska, liptovském Bobrovci. Nějakou dobu strávil ve Spojených státech, ale doma je doma a on se našel v práci hasičského záchranáře. Kromě své profese má rád knihy, historii, fotbal, cestování, dobré jídlo a věci tak trochu temné a záhadné, které však mají reálné vysvětlení. V roce 2017 uspěl v soutěži Martinus Cena Fantázie a jeho povídka Pán Profesor a záhada mestečka Osamelé vyšla v soutěžní antologii. V této antologii je zastoupen ještě povídkou Vzkaz.

Róbert Hric

Otřískaný pohár, zázračný kalich

I. Agares a Asgaroda

Nocovali na místě, kterému nikdo ze zasvěcených neřekl jinak než Brloh. Zubožená chatrč se krčila na křižovatce lotrovských cest a poskytla útulek kdekomu s tímhle cejchem – Frankům, Vikingům, a dokonce i bohům, protože kým jiným by mohla být ta nadpozemsky krásná valkýra?

Vstoupila do Brlohu a chlapi zapomněli pít chcanky, které místní lichvář a krčmář, duší odpadlický kněz, nazýval pivem. Valkýru následovala ještě jedna, neméně dráždivá ženština. Úžas vystřídala hádka. Mezi chlapy se otevřeně schylovalo ke rvačce, kdo si užije jako první.

„Ticho, cucáci!“ okřikla je tvrdě ta, co se představila jako Agares. „Hledáme Ďábla. Říkají mu Ďábel z moře.“

„Takových je nás tu dost,“ úlisně se vtíral kněz renegát.

„Zalez, hlupáku!“ odbyla ho Agares. „Je tu někdo, kdo nám má co říct?“

„Za odměnu, pochopitelně,“ zapředla druhá. Její jméno bylo Asgaroda. Každá píď její tváře prozrazovala, že je sestrou té první. Zachmuřený Viking, který toho večera v Brlohu marnil život, si obě kradmo měřil.

Byl levobočkem kteréhosi ze severských dobyvatelů, ale zlé jazyky říkaly, že ho zplodilo mnohem bezvýznamnější sémě. Přezdívka Bastard mu zůstala tak jako tak. Ne že by na ní v téhle díře záleželo. Ďábla z moře ke své smůle znal až příliš dobře a mezi loky přemítal, jakou odměnu by asi mohl dostat.

Bastardovým nerozlučným přítelem byl obrovitý Magni. I ten nasával odporné pivo a při pohledu na návštěvnice byl jako na trní. Vstal od ohniště a odstrčil chlapy, kteří si vynucovali pozornost. Jeden chtivý Frank se nerozpakoval. Natáhl pazouru a popadl Agares za ňadro. Měl jen jedno oko a to se blýskalo vzrušením.

Obrovitý Magni chtěl opovážlivce udeřit. Za rukáv ho chytila Asgaroda. „Klid, sestra si poradí.“

„Moje cena je vysoká,“ řekla Agares Frankovi.

„Kolik?“ zeptal se nedbale. Žádostivý dalších důvěrností, zmáčkl jí i pravé prso.

„Za každé jedno oko!“ Agares bleskurychle tasila dýku a bodla ji Frankovi do bulvy. „Vidím, že nemáš čím zaplatit, tak si účtuji úroky.“ Zatlačila na rukojeť a čepel pronikla do mozku. Chlap padl k zemi.

Ostatní Frankové překvapením ztichli. Všichni do jednoho byli štvanci – uřezané uši, nosy, rty – a obklíčili neznámé vražedkyně.

„Za to zaplatíš, ty čubko!“ vykřikl nejodvážnější z nich, vrhl se vpřed a ohnal se kyjem.

Jeho úder odvrátila plochá strana meče. Bastard chvíli předtím vyskočil ze začazeného kouta, aby přispěl svou troškou do mlýna. Naznačil nový výpad, připravený ránu přijmout i uštědřit.

„Nehas, co tě nepálí, Vikingu!“ okřikli ho Frankové.

Zavrtěl hlavou. V zajetí se naučil fransky dost obstojně na to, aby mohl nenuceně říct: „Cena byla daná a váš kamarád opravdu neměl čím zaplatit.“

„Koleduješ si o vyhřezlá střeva. Nejdřív vykucháme tebe, a pak ty kurvy!“

Vypukla šarvátka. Chatrčí se mihl Magniho stín. Obr popadl kebule dvou Franků a třískl jimi o sebe. Bastard rozpáral břicho a uťal zápěstí.

Zbylé osazenstvo Brlohu zdrhlo do tmy. Ve skoupém světle ohniště zůstal jen třesoucí se kněz. Na rvačky byl zvyklý, ale tahle proběhla obzvlášť rychle a krutě.

„To nebylo vůbec zlé, i když úplně zbytečné,“ pohodila hlavou Agares. „Zvládly bychom je samy.“ Smolné vlasy se jí leskly ve světle plamene. Lhostejně ukázala Bastardovi záda a ohřívala si ruce. Pevný zadek, široké boky, útlý pas a prsa, kulatá jako koláče, dělaly z obou sester úchvatné kusy.

„Navíc nám už nic neřeknou,“ dodala Asgaroda s předstíranou sklíčeností. „Ani o ceně, za kterou by nás byli ochotní přefiknout, ani o Ďáblovi z moře.“

Agares hbitě očistila dýku a nevzrušeně mrkla na chlapa s vyteklým mozkem. Potom švihla pohledem po Vikinzích. „O Ďáblovi možná víte vy.“

Bastard lhostejně opáčil: „Ano? A co?“

„To mi řekni ty.“

„Záleží, co za to“

„Budeš si moct chytit tyhle kozy, ožužlat mi bradavky a pořádně mě vyšukat, aniž bych ti vypíchla oči.“

Zdvihl obočí. „Dobře.“

Agares ho popohnala očima.

„Řekněme, že jsem se s Ďáblem nepohodl,“ utrousil konečně.

„O důvod míň tajit, ve které díře teď smrdí.“

„Zimoval u ústí Sekvany, ale touhle dobou,“ Bastardův pohled směřoval do prázdna a Viking natahoval prsty, jak přepočítával dny do úplňku, „bude už na cestě. Popluje proti proudu. Zvedne plachtu své lodě, aby ji Frankové viděli. Nezaútočí, pyšně popluje dál a potom na zpáteční cestě vydrancuje všechno, co mu přijde pod ruku.“

„Frankové jsou padavky,“ znechuceně odfrkla Asgaroda. Měla v sobě něco kočičího a sladkého. Mladý Viking se jí líbil. Vlasy bílé jako mléko mu padaly na ramena a z ostrých rysů vyzařovala sebejistota, spíš mladicky drzá než skutečná, kovaná životem. „Kde ty ses tady zjevil? Měl bys vypalovat vesnice a znásilňovat ženy.“ Bastardovi neuniklo, že se jí při těch slovech zablýsklo v očích.

Nechtělo se mu vyprávět o službě ve varjažské gardě. Byzantský císař ho vyslal na cestu. S Magnim doprovodil mudrce – a určitě i čaroděje, protože jen ti umí vytvořit písmo z ničeho – Konstantina a Metoděje do země zvané Velká Morava. Naneštěstí tamní vladař bojoval s Franky. Dvojice Vikingů padla do jejich zajetí. Jako otroci putovali až na jeden statek do Západofranské říše, odkud je při nájezdu nevysvobodil nikdo jiný než Ďábel z moře…

Bastard se ušklíbl. „Měl jsem trochu jinou představu o životě.“

„A to?“ Asgaroda se smyslně kousla do rtu.

„Nějaká loď nás vezme do Anglie. I tam jsou ženy a vesnice. Do té doby…“

Agares, která měla na rozdíl od sestry v povaze jakousi nepřístupnou tvrdost, byla netrpělivá. „Zajímá nás kalich, takový otřískaný krám. Ďábel ho prý nosí pořád u sebe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bůh Černého lesa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.