Zakázané slovo

Povídky o alternativní historii

Antologie I. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

Sestavili

Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

GORGONA

Praha 2019

ZAKÁZANÉ SLOVO

Povídky o alternativní historii

Antologie I. ročníku literární soutěže Tovaryši kalamáře

sestavili Hana Fruhwirtová & Jan Kravčík

ISBN 978-80-88029-32-8 (Epub)

ISBN 978-80-88029-33-5 (Mobi)

První rozšířené elektronické vydání

© 2019 Gorgona Books

translation © 2017 Jan Kravčík

Bílý © 2017 Věra Mertlíková

Gálí © 2017 Václav Dvořáček

Jediná alternativa © 2017 Róbert Hric

Jeho jezero © 2017 Barbora Kudrnová

Kdo sedá na dvou židlích © 2017 Anežka Melounová Křístková

Primus inter pares © 2017 Miro Švercel

Správný život © 2017 Adam Suchý

Vynález s-knihy © 2017 Josef Hes

Zakázané slovo © 2017 Bohumil Matějovský

redakce Hana Fruhwirtová

překlady ze slovenštiny Jan Kravčík

spolupráce Vojtěch Sedláček

grafická úprava a obálka Jan Kravčík

ilustrace na obálce Tithi Luadthong

vydalo nakladatelství

Gorgona Books s. r. o.

Vlachova 1513, 155 00 Praha 5 – Stodůlky

www.gorgona.eu

www.facebook.com/gorgonabooks

Předmluva

Literárních soutěží je sice jako máku, ale zpravidla jsou si podobné jako vejce vejci. Proto jsme se v nakladatelství Gorgona rozhodli tu naši pojmout poněkud jinak.

Tovaryši kalamáře sázejí na profesionální hodnocení, podrobnou zpětnou vazbu pro všechny účastníky a úzkou redakční spolupráci s autory vítězných děl. Možná i z toho důvodu měl první ročník překvapivě velký ohlas a porota nakonec hodnotila celkem 75 soutěžních prací, z nichž devět nejlepších představujeme v tištěné i elektronické antologii.

Jistě k tomu přispělo i záměrně zvolené široké téma. Alternativní historii lze totiž uchopit mnoha způsoby. Ať už jako překvapivé varianty skutečných dějinných událostí, jak se to daří třeba Róbertu Hricovi ve strhující Jediné alternativě, nebo jako poetický pohled do postapokalyptické budoucnosti v Zakázaném slovu Bohumila Matějovského, případně ji lze ztvárnit jako alternativní historii osobní, jak to brilantně předvádí Anežka Melounová Křístková v povídce Kdo sedá na dvou židlích. Alternativní dějiny také skvěle slouží jako východisko pro reflexi současných společenských témat: satira Správný život Adama Suchého dovádí ad absurdum politickou hyperkorektnost, publicisticky strohý Gálí Václava Dvořáčka zas líčí tragické vyústění demografických proměn Evropy v blízké budoucnosti. Historie zkrátka nejsou jen dějiny, čehož většina autorů vítězných prací úspěšně využila.

S potěšením proto předkládáme čtenářům pestrou antologii devíti povídek, gratulujeme vítězům soutěže a už nyní se těšíme na další ročník Tovaryšů kalamáře.

editoři

Adam Suchý

Správný život

3. místo v soutěži

„Realita je zajímavější, než když si člověk vymýšlí.“ – Amir Slama

„Ryby. Dnes se objeví příležitost, která vám umožní ovlivnit události okolo vás tak, aby zapůsobily ve váš prospěch. Někdo blízký si bude přát, abyste vzali v potaz jeho přání, ale vy už máte jasno v tom, co chcete. Úspěch se dostaví brzy, chce to jen trochu trpělivosti. Na závěr samozřejmě podotýkám, že všechna znamení zvěrokruhu budou mít příležitost prožít dnešní den stejně dobře.“

Příjemný hlas moderátorky překryla uklidňující hudba, poručík Amir se usmál a pokusil se usrknout horké kávy, což se mu podařilo jen za cenu toho, že si opařil horní ret. Potichu zanadával a odložil hrnek na pracovní stůl před sebou. Ten letmý úsměv do prostoru patřil jeho bratrovi, který pracoval jako novinář a kromě jiného pravidelně vymýšlel horoskopy pro místní rozhlasovou stanici. Stejně pravidelně to ale dělával na poslední chvíli a ve stresu obvolával rodinné příslušníky, aby se nechal inspirovat jejich aktuálními problémy. Ryba Amir tentokrát neprozřetelně slíbila pomoc sousedovi při stěhování nějakého starého nábytku, ale vůbec se jí to nehodilo. Bingo. Zbývalo jen naformulovat celé sdělení tak, aby se v něm našlo co nejvíce lidí a nikoho neurazilo.

„Pane,“ do místnosti nakoukl podporučík Martin. „Dole jsou dva agenti pro vnitřní záležitosti. Zřejmě míří k nám,“ řekl téměř omluvně a hlavou kývl k jednomu z monitorů. Amir se ho dotknul a zvětšil obraz přes celou plochu. Dva lidé, muž a žena, se právě legitimovali na recepci.

Když za Martinem zaklaply dveře, uchopil Amir hrnek s kávou, přešel k řídicí jednotce centrálního archivu a nečekaně prudkým pohybem nalil horký nápoj na její nejzranitelnější místo. Vzápětí se chytil za hlavu, lamentoval a naoko se pokoušel zabránit katastrofě, která už stejně proběhla. Doufal, že až budou zkoumat záznam, bude to vypadat jako nehoda. I když to v řídicí jednotce uspokojivě prskalo a linul se z ní poměrně slušný dým a zápach, velká část monitorů dál tupě zírala svým modrým pohledem do místnosti a dalo se očekávat, že škody v archivu nebudou bohužel nijak rozsáhlé.

Tak tyhle události asi nebudou v můj prospěch, brácho, pomyslel si poručík Amir, neuroticky si posunul brýle na nose a zůstal stát uprostřed celého svého pracovního světa s rukama zabořenýma v kapsách a se rty pevně semknutými do úzké čárky.

„Miláčku? Slyšíš mě?“

Amir na sebe vykulil oči v zrcadle, otřel si pěnu z obličeje a vypnul vodu. Slyším, lásko, ale špatně, jako vždycky, když se holím, protože mi tady teče voda, a ty víš, že se holím, protože jsem o tom u snídaně mluvil.

„Amiii…?“ přerušilo jeho samomluvu další zavolání z chodby.

„Už jdu, Kim, slyším tě!“ zahalekal o něco méně vlídně, než měl v plánu, a vystrčil hlavu z koupelny. „Co se děje?“

Kim v lehkém župánku došla volným krokem až k němu, letmo ho políbila na tvář, hravým „hmm…“ ocenila jeho vůni po holení a hladkou kůži, a teprve potom klidně odpověděla:

„Máma potřebuje vědět, v kolik o víkendu dorazíme. Kvůli jídlu, znáš ji. Prý máme přijet co nejdřív. A kluci se už taky těší do přírody.“

„Jó?“ povytáhl Amir nevěřícně obočí, protože si uměl představit spoustu věcí, na které by se mohly dva dospívající plody jejich lásky těšit, ale příroda k nim rozhodně nepatřila. „No, můžeme vyrazit hned v pátek ráno, jestli se nám podaří rozumně vstát. Jo a prosím tě, dnes večer mám šipky s klukama, je konec měsíce.“

„Ty abys ten váš sedánek někdy nevynechal, co? Stejně tam chodíte hlavně na pivo,“ řekla Kim káravě, ale láskyplně ho u toho znovu pohladila po tváři.

Amir zaváhal, protože myšlenka, která se najednou nepříjemně vyloupla z temných zákoutí jeho mozku, mohla oběma výrazně zkazit náladu, ale nakonec mu to nedalo.

„Miláčku?“

„Ano?“

„Měla by sis dávat větší pozor. Je to nebezpečné. Ve dne tady a večer tam, takže si vlastně nevybereš, já vím, ale měla bys to omezit.“

Přesně jak očekával. Obličej jeho ženy jako by zasáhl mráz. Emoce zmizely, tedy alespoň ty příjemné.

„Je to náš syn, stejně jako ti dva, co jsou teď vedle v pokoji. Jsem dost opatrná, neboj se. Srdci ale neporučíš, Amire. Lidem prostě nemůžeš nařídit, co mají cítit, jak mají mluvit a myslet a jak se mají chovat,“ sekla nepříjemně drápem v narážce na jeho práci, které zasvětil tolik času, úsilí a nadšení. To poslední ale bohužel docela rychle vyprchávalo a nebylo to jen počtem odsloužených let. O tom spolu ale nikdy nemluvili.

„Dobře, lásko. Já se nechci hádat. Jen si prostě dávej pozor, ano?“

Odkývala mu to. Dříve se kvůli tomu hádali, často a velmi ostře. Kromě oboustranného zklamání ty bouřlivé výměny názorů ale nic dalšího nepřinášely. On jí vyčítal, že dává všanc nejen sebe a rodinu, ale i celou jeho kariéru, ona mu vyčítala, že nemá srdce a místo rodiny vidí jen paragrafy, pravidla a směrnice. Postupem času na pokusy přesvědčit svou ženu rezignoval, ale strach v něm zůstal.

„Žijte správně!“ ozvalo se od výčepu, když Amir vešel do prázdného tmavého lokálu s několika kulatými stoly a starým sisalovým terčem v rohu místnosti.

„Když myslíte,“ odpověděl Amir pobaveně. Teprve při těch slovech se barman vynořil zpoza sklenic a tvář se mu rozjela do širokého úsměvu.

„Ahoj Ami! Rád tě zase vidím, jak se daří? Jsi tu první, jako obvykle, tak si sedni a dej si pivo. Jak jdou fušky pro ministerstvo? Už bude konečně na světě všechno správně?“

„To víš, že jo, José, makám na tom,“ usedl Amir nemotorně na barovou stoličku. Znali se s Josém už roky, od doby, kdy Amir obnovil kontakty s bývalými spolužáky, protože potřeboval alespoň někdy proložit práci a rodinný život nějakou jednoduchou chlapskou zábavou. Vymyslel si proto šipky, našel vhodný podnik a radoval se z početné party starých kamarádů, která se tehdy sešla. Neuplynulo ale ani půl roku a u zašlého kulatého stolu a starých wolframových šipek s ocelovými hroty zbyli jen tři. Tahle sestava vydržela šest let, přežila několik závažných osobních turbulencí a zdálo se, že už ji nic nemůže ohrozit.

Amir poděkoval za pivo a napil se. Protože byl dochvilný, věděl José z těch krátkých rozhovorů během čekání na ostatní o jeho práci v podstatě všechno. Třeba to, že pro Ministerstvo správnosti byl Amir vybrán již v dětství a za svou budoucností šel cílevědomě a přímočaře. Nebo že začínal v regionálních centrech dozoru a na začátku řešil jen banální prohřešky: do Jižního kantonu přišel někomu na mobil bílý smajlík – napomenutí, nebo už trestné body? Pán hledal v inzerátu mladou partnerku, ale nebylo to správné vůči starším opuštěným ženám. Trestné body. Paní chtěla jet na dovolenou do Afriky, ale nebylo to správné vůči jiným světovým destinacím, které tím ve svém výběru znevýhodnila. Napomenutí. Věděl také, že se Amir postupně vypracoval do Federálních dozorů a dostal se k větším věcem, například ke kontrole nošení jednotných plavek pro muže a ženy, které zabraňovaly nesprávnému vnímání pohlavních rozdílů na veřejnosti. Byl členem realizačního týmu, který se podílel na tvrdém potrestání velkých firem, jež ignorovaly fakt, že ženy mají odlišnou tělesnou teplotu, a v termínu nenainstalovaly genderově dvouzónovou klimatizaci. A nakonec sympatický barman věděl i to, že Amir stál za razií a likvidací posledních balíčků karet Černého Petra (o stejnojmenný film Miloše Formana se postaral kolega a kamarád Boris, který měl každou chvíli dorazit), a že byl dokonce v realizačním týmu, který přispěl k zákazu vánočního osvětlení na veřejných místech kvůli ohrožování zdraví občanů trpících epilepsií.

Věděl toho dost a názory si nechával pro sebe, ale už nemohl tušit, že sám Amir začínal pochybovat o správnosti některých nařízení. A že jedno z nich je navíc dlouhodobě v příkrém rozporu s jeho soukromým životem a jako obrovský kostlivec v pořádně rozhrkané skříni může kdykoli vypadnout a zlomit mu vaz. Shodou okolností na něj Amir zrovna myslel, když koukal na dno prvního dopitého piva. To nešťastné nařízení s dětmi…

„Už to sázej na stůl!“ zahalekal Boris ode dveří a bodře se zasmál. „Dneska druhej, jo? Tak to je rekord, vždycky chodí druhej Sven.“

Boris byl neustále výborně naladěn, ačkoliv mnohdy nebylo vůbec jasné, z čeho jeho dobrá nálada vlastně pramení ani jak si ji dokáže udržet.

„Co se ti zase povedlo, že tak záříš?“ zeptal se Amir s upřímnou zvědavostí a přátelsky ho objal. Boris ho políbil na obě tváře, jak to měl s blízkými lidmi ve zvyku, a vrhl prosebný žíznivý pohled na Josého.

„Člověče, náhodou jsi trefil do černého. Představ si, dělám teď Jamese Bonda!“

„Jamese Bonda? A co na něm probůh děláš?“ podivil se Amir.

„Co asi? Možná sis nevšiml, ale ta postava není zrovna vzor správnosti. Jednoznačně chybí díly, kde je James Bond gay, a hlavně kde je ženou! Vypracovávám pravidla chování a vzhledu Jenny nebo Jeanne Bondové, křestním jménem si zatím nejsem jistý, ale na tohle zpracování se obzvlášť těším,“ zasmál se bujaře a mocně se napil piva, které mu José konečně donesl. Boris chtěl vždycky dělat kulturu, a tak ji dělal, s vervou a nekompromisně. Nejvíc pyšný byl na to, že odhalil více než tři tisíce knih s nesprávným obsahem v knihovnách ve Středním kantonu a postaral se o jejich zničení, a také na přejmenování pár desítek nesprávně nazvaných obrazů a dalších uměleckých děl vystavených ve významných muzeích a galeriích Federace. Několik ředitelů a kurátorů tehdy skončilo na dlažbě, ale Boris pro jejich stížnosti a nářky příliš pochopení neměl. Svou práci miloval a měl o ní jasnou představu, kterou se mu vzhledem k jeho hodnosti i konexím na ministerstvu dařilo naplňovat.

„Ááá! Miluju alkohol, řekl bych, kdyby to bylo správné! Jak se ti nezastavitelně rozlije v žilách, zpomalí čas, příjemně otupí smysly a uvolní to celodenní sevření, to je prostě krása!“ Boris na jeden lok dopil zbytek piva a zamával na Josého, aby jim přinesl další.

„A já ze stejného důvodu miluju sex,“ ozval se sametový hlas a třetí mušketýr vstoupil do baru. Amir měl rád Svenův hlas, protože mu připadal neuvěřitelně libozvučný, a měl rád i Svena samého pro jeho uhlazené vystupování. Dnes ale jako by se mu do uhlazenosti příliš nechtělo.

„Děje se něco, kámo?“ zeptal se Amir poté, co si se Svenem přiťukli.

„Vyhodili mě,“ pravil Sven bez okolků a prázdnýma očima se díval na kamarády. „Zrovna dnes. Tak aspoň máme co zapíjet.“

Zdálo se, že se Amirův mozek zastavil. Nedokázal rozluštit, co si myslí Boris, ani co si myslí Sven, a bohužel ani co si myslí on sám. Mohli vyhodit někoho takového, jako je Sven? A mluvil vůbec o práci? Nevyhodili ho z něčeho jiného? Z tramvaje, bazénu nebo nějakého šachového klubu?

„Co se stalo?“ zeptal se věcně Boris.

„Znáte toho pitomce Gorana, toho aktivistu, co zničil kariéru spoustě lidí? Naposledy sestřelil Lucu Luzziho, ty záběry jste určitě viděli.“

Ano, Amir si je pamatoval dobře, ostatně zůstaly pečlivě uschovány v centrálním archivu. Luca Luzzi jako obvykle vyhrává Bike Marathon Západního kantonu a kvalifikuje se na World Bike Tour. Na bedně kolem sebe divoce stříká šampaňským, také jako obvykle. Jedna dávka ale zasáhne do tváře poblíž stojící hostesku. Fotoaparáty neúprosně cvakají, kamery zoomují. Luca se omlouvá, dívka sama následně vystupuje s prohlášením, že se nic nestalo. Pozdě. Nesprávné chování reprezentanta vidělo příliš mnoho lidí.

„Goran po něm šel jako slepice po flusu,“ pokračoval Sven a Amir si nemohl zvyknout na jeho hovorový slovník. „Pokusil jsem se ho zastavit, vysvětlit mu, že to nemusí tak přehánět, že to byla nehoda. Nakonec jsme se pohádali, je to podle mě úplný fanatik. Poslal jsem ho do háje. A když mě obvinil, že k němu nemám dost respektu, řekl jsem mu, že respekt k druhému se nedá nařídit. Člověk si ho musí získat, zasloužit. A že jemu se to rozhodně nepodařilo. Od té chvíle šel i po mně. Vyštrachal, co se dalo. Na přechodu jsem nepustil chodce z jiného kantonu. Bác ho. V restauraci jsem otevřel dveře ženě, ale jen proto, abych si ji nevhodně prohlížel. Bác ho. Nesprávný vtip na MyFace. Hú! Hotovo.“

Sven se odmlčel, objednal si k pivu panáka a ukázal na velký terč v rohu místnosti. „Tak co, kluci, jdeme na to?“ Než se zvedl, podíval se na Amira a divoce se zachechtal:

„Jo, a taky jsem mu řekl, že plazí mozek nejde vypnout. Nevím, jestli to pochopil.“

Jeho projev Amira znepokojoval. Boris po celou dobu mlčel, jako by k sobě nechtěl pustit cokoli, co by ohrožovalo obraz světa, který si sám vysnil a vytvořil.

„Ryby. Potřebujete si odpočinout od každodenního spěchu a povinností. Co takhle zase jednou někam vyrazit se starými přáteli a užít si trochu zábavy? Se sportem to dnes nemusíte přehánět, klidně bude stačit něco méně náročného, třeba šipky.“

Amir se při opakovaném vysílání dnešního horoskopu znovu pousmál, ale ne s takovou lehkostí, jakou by si přál. Natáhl se po šipce, zavadil o sklenici a vylil zbytek piva. Podrážděně zanadával, otřel šipku do rukávu světle modré košile a nebývale prudce s ní mrštil proti sisalovému terči. K překvapení všech zasáhla bull’s eye. Střed za padesát bodů. Škoda, že to nebyl bodovaný hod.

Toho rána byl poručík Amir rád, že do místnosti nesvítí slunce. I tak mu modrá záře monitorů vypalovala do tupě zírajících očí bolestivé cejchy, které jeho nervová soustava se sadistickou neodbytností přenášela dál, až někam do hlubokého nitra mozku. Zrovna se chystal dopít třetí hrnek vody, když do místnosti vstoupili důstojníci Martin a Jun.

„Pane, tohle musíte vidět. Lokalizovali jsme ho nebo ji znovu, míří zase do Zóny pět, podívejte!“

Na monitoru se objevil záznam z pouliční kamery u demarkačního pásma se Zónou pět. Amir ji poznal okamžitě, i když na sobě měla pracovní oděv, pánský kabát a čepici, s profesionální obratností odkláněla obličej od kamer, a snažila se dokonce měnit i styl chůze a gesta. Přesto… Ty jemné nuance, které miloval a které by poznal snad mezi tisíci, byly pro něj tak čitelné, že se jen stěží ovládl.

„Co k tomu člověku máte?“ zeptal se pokud možno neutrálním hlasem.

„Myslíme si, že je to žena, i když se snaží maskovat, vyhýbat se kamerám a mást posturologickou biometrii. A že za někým chodí do Zóny pět. Zatím nevíme, za kým ani co přesně tam dělá, ale můžeme nasadit snímací dron a sledovačku, to by už měla být hračka. Pane?“

Amirovy spánky drtil neviditelný svěrák. Potřeboval se napít, ale ruka s hrnkem se mu zachvěla natolik, že se ji ani nepokusil donést k ústům.

„Vytáhněte mi z archivu všechny předchozí záznamy. Nejdřív se podívám, co na ni vlastně máme, a potom v tom zkusíme pokročit,“ otočil se na oba podřízené a Martinovi se podíval přímo do očí. Doufal, že jeho pohled bude víc pevný než krhavý a odradí podporučíka od dalších nápadů. Ať už byl jeho pohled nakonec jakýkoli, Martin po vteřině zaváhání přikývl a oba s Junem odešli.

Amir konečně dopil vodu a vyčerpaně se svezl v křesle, až v něm skoro ležel. Tolikrát jí říkal, ať si dává pozor! Jak dlouho ji ještě zvládne krýt, kolikrát ještě může ztratit či omylem smazat záznamy? Všem členům týmu muselo být jasné, že pokud se do Zóny pět, kde nevydrží žádná kamera déle než pět minut a policie tam chodí jen v armádním doprovodu, vypraví sama žena, musí mít nejen jasný cíl, ale především kontakty, které jí tam umožní ve zdraví setrvat a bezpečně se zase vrátit zpět. Amir zaúpěl.

Dlouho koukal jen tak před sebe a hlavou se mu honily tragické představy smíchané s útržky včerejšího večera. Nejčastěji se v myšlenkách vracel k opilecké rozpravě se Svenem, které se Boris už neúčastnil. Byly to těžkopádné pokusy o filozofování, ale když se Sven zeptal, jestli ho nikdy nenapadlo, že by mohl ve jménu svého přesvědčení a s dobrým úmyslem ničit druhým lidem životy, nenapadla ho žádná kloudná odpověď.

Přesto to byl nakonec moc dobrý večer. Amirovi se dařilo zasahovat terč s neobvyklou přesností a sám se divil tomu, jaká síla vede jeho ruku. U piva se Svenem vzpomínali na dětství. Vyrůstali spolu od svých sedmi let – od stejného věku také začali být systematicky charakterově, mravně i fyzicky kultivováni pro budoucí práci. Amir se znovu polil pivem, když dostal záchvat smíchu při vzpomínce, jak nakukal během tělocviku Svenovi, že největší frajeři udělají klik s tlesknutím za zády. Chvíli nato si jeho kamarád jednou rukou držel rozbitý nos a druhou mu vztekle hrozil.

„N-nám – škyt – j-jde pršeci… o… o víc… než udě… než udělat z Barbie… tlustou poďobanou pani – škyt – a… a z Kena proplešlého ch-chcípáka s… pivním panděrem… škyt,“ vysvětloval Josému, který mu pomáhal do saka.

„To víš, že jo,“ poplácal ho José shovívavě po zádech a oba staré přátele vypustil do temné tlamy noci, která je nemilosrdně spolkla jako malinu.

„Žijte správně.“ Amir si pro jistotu posunul brýle na nose ještě jednou a dvěma agentům odpověděl stejným pozdravem. Místo k sezení jim nenabídnul.

„To je agentka Jesua a já jsem agent João, jsme z vnitřních záležitostí,“ pravil vysoký pohledný muž s přehnaně nagelovanými, dozadu ulízanými vlasy a nenuceně se rozhlédl kolem sebe. Amir mlčel.

„Vám tady něco hořelo?“ nasál vysoký agent vzduch nosem, krátce a opakovaně, takže vypadal jako ohař větřící kořist. Na důstojnosti mu to nepřidalo. Vzduchotechnika ještě nezvládla zcela zamaskovat následky poručíkovy záškodnické akce, ale zdroj zápachu už naštěstí nebyl zjevný.

„Jen malá nehoda, nic vážného,“ řekl Amir.

„Vy se nás ani nezeptáte, proč jsme tady?“ zeptala se agentka Jesua nečekaně ostrým a nepříjemným hlasem. Byla drobná, hezká, ale v obličeji měla něco liščího, nevyzpytatelného.

„Předpokládám, že mi to řeknete sami,“ odpověděl Amir s předstíraným klidem. „Pokud tedy jdete za mnou.“

João se usmál.

„Jste poručík Amir Slama?“

„Ano.“

„Výborně. Potom jdeme skutečně za vámi. A nebudeme to natahovat, poručíku Slamo. Jste podezřelý ze závažného porušení nařízení článku 29B Ústavy Evroasijské federace z 24. července roku 1911 po Druhém třesku, které stanoví, že počet osvojených, uměle zplozených či případně biologicky počatých dětí, pokud jsou toho muž a žena schopni,“ zde se João ušklíbl a Amira to popudilo, „nesmí být vyšší než dvě,“ dodal jako druhořadý herec po dramatické pauze.

„Mám vlastní děti a vznikly přirozenou cestou,“ usmál se sebevědomě Amir na oba agenty.

„Pozoruhodné,“ zaskřehotala Jesua a povytáhla obočí.

„Ano, pozoruhodné,“ zopakoval João zamračeně. „Bohužel ale máte těch dětí zřejmě nadměrný počet, abych tak řekl. Některé naše důkazy ukazují na to, že v Zóně pět se ilegálně skrývá váš nepřiznaný syn. A navíc je v přímém kontaktu s vaší ženou. Mimochodem, ta je právě konfrontována na svém pracovišti,“ znovu se mu na tváři objevil ten téměř nenápadný, arogantní úšklebek. Amirovy rty k sobě již více semknout nešly. João ovšem ještě neskončil.

„Vzato kolem a kolem,“ nasadil náhle méně formální tón, „to není zrovna dvakrát správné, že, poručíku? A zrovna ve vašem případě! Je až šokující, že se strážce správnosti sám nechová ani trochu správně. Takové zjištění by veřejnost rozhodně nepotěšilo.“

A potom dodal něco, co definitivně pohřbilo naději, že by se horoskop Amirova bratra mohl naplnit a poručík ovlivnil události alespoň trochu ve svůj prospěch. Všechna znamení zvěrokruhu holt již nebudou mít příležitost prožít dnešní den stejně dobře.

„Ostatně,“ zazněl agentův pobavený hlas, „co se týče vašich dětí, my už si ověříme, jak skutečně přišly na svět a čí geny doopravdy nosí.“

Amir nehnul brvou. Ještě chvíli koukal do agentových tmavých očí a potom mu klidně, avšak velmi precizně vlepil pořádnou facku. Ještě než jej k zemi srazil elektrický paralyzér, který okamžitě použila agentka Jesua, uvědomil si, že takovou úlevu necítil už roky. Ano, bylo to nesmírně povznášející, nesmírně přirozené, a Amirovi na vteřinu dokonce připadalo, že snad i správné.

Adam Suchý (*1974) žije v Olomouci, kde vystudoval žurnalistiku a psychologii. Pracoval v místní fakultní nemocnici, nyní několik let vede vlastní praxi jako klinický psycholog a psychoterapeut. Je ženatý, má dvě děti, mezi jeho záliby patří psaní, jachting, fotografování, aikido a box. Kromě prózy publikoval také poezii, písňové texty, odborné i populárně odborné články a jednu odbornou knihu Mediální zlo – mýty a realita (2007).

Róbert Hric

Jediná alternativa

„Pane prezidente, pane prezidente?!“ Vysoký muž se snažil prodrat k hlavě Spojených států amerických.

Ochranka bez váhání zakročila.

„Kdo ho sem proboha vpustil?“ vřískal policejní velitel, zodpovídající za bezpečnost prezidentského páru.

Chlapa hned zpacifikovali.

Ze strkanice si nic nedělal. Zpoza ramen agentů trčela jeho střapatá hlava s odhodlaným výrazem ve tváři. Vykřikoval nesrozumitelná slova o důležitých informacích.

První dámě se zdál děsivý. Trochu polekaně vzhlédla k manželovi.

„Popularita,“ věnoval jí jeden ze svých charismatických úsměvů. Němě přikývla. Už dávno ji při tom úsměvu přestaly trápit myšlenky, jak jím svádí všechny ženy v dosahu.

Kolona aut se z letiště Love Field pohnula do centra města. Sluneční paprsky klamaly, bylo chladno, pozdní dopoledne. První dámu hřál bavlněný kostým od Chanela. V růžové se vždy cítila dobře. Na zadním sedadle limuzíny Lincoln Continental mezi ní a manželem ležela kytice růží.

Pane prezidente, prosíme, zastavte a potřeste si s námi rukou – hlásal transparent s houfem dětí okolo.

Kolona se později zastavila ještě jednou. Tentokrát byly vyvolenými řádové sestry, které mohly s hlavou státu prohodit pár slov.

O půl jedné odpoledne centrálního času vjely automobily na Dealey Plaza.

„Rozhodně nemůžete říct, že by vás tu nemilovali,“ z předního sedadla se k prezidentovi otočila manželka guvernéra, paní Conallyová.

„Jistě,“ dal jí John F. Kennedy za pravdu.

* * *

bum – bum – bum

Pod tím směšná kresbička zobrazující panáka. Následuje kostrbatým písmem:

Pátek, 22. listopadu ’63

Vesmírné městečko, Clear Lake, Houston, Texas

Nemoc mě nemohla sklátit v nevhodnější dobu. Jsem jako na trní. Celý den brblám. Mizerná náhoda?

Před půl jednou mě Helen volala k televizi. Na CBS začínal její oblíbený seriál As The World Turns. Nechtěl jsem jí kazit radost, tak dobře se o mě stará. (Otravuje mě to.)

Po deseti minutách vstoupil do vysílání moderátor:

„V texaském Dallasu byly v centru města na kolonu prezidenta Kennedyho vystřeleny tři kulky. Podle prvních zpráv pan prezident utrpěl vážná zranění.“

„Zkurvysynové! Parchanti!“ zaječela Helen. Roztřásla se na gauči a vyváděla víc, než kdyby kulky zasáhly mě.

V první chvíli jsem myslel na Alana Bridgewaterse.

Umínil si, že se na letišti v Dallasu stůj co stůj dostane ke Kennedymu a osobně mu předá závěry výzkumu. Nedá se věřit nikomu. V posledních týdnech nad sebou cítíme stín.

Ach, děti, děti; učitelky vám budou během nudných hodin dějepisu vyprávět o kubánské raketové krizi. Sověti. Fidel Castro. Kdo další ještě? Do atentátu zamontují kdekoho, o tom jsem už teď přesvědčený. A pravda? Tu si brzy – aspoň v té podobě, jak ji můžu chápat – vezmu do hrobu. Jestli dostali Kennedyho, Alan je určitě mrtvý také a co nevidět nás odstraní všechny.

„Uklidni se, Helen, zatím jsou to neověřené zprávy. Všechno může dopadnout dobře.“

Tak si to zrekapitulujeme. Kdo jiný, když ne já?

Když v osmapadesátém založili NASA, její první ředitel Keith Glennan si mě osobně vyžádal do týmu. Tenkrát jsem zastával profesuru na prestižní U of A v Tucsonu a zabýval se biofyzikálními problémy. V NASA jsem dostal na starost výzkum vlivu elektromagnetismu na astronauty během cesty do vesmíru. Zkoumali jsme, zda je lidský organismus vůbec schopný takovou zátěž přežít.

Následně jsem se těšil z angažmá v programu Apollo. Navazoval na starší výsledky, které mu daly zelenou. A mně s ním. Cesta na Měsíc, dětské sny; to všechno mě vzrušovalo jako nikdy předtím.

Kdyby do toho zase jednou nepřišli Rusáci.

Nejen že nás před dvěma lety předběhli s Gagarinem. Za polárním kruhem odpálili i největší bombu v dějinách – Cara Ivana. Termonukleární puma uvolnila při výbuchu tolik energie, co všechny výbuchy klasických trhavin za celou lidskou historii dohromady. Dokáže si to někdo představit? Ani se všemi svými doktoráty si to představit neumím.

Tlusťoch z Nagasaki měl kolem dvaceti kilotun.

Carových padesát sedm megatun narušilo strukturu magnetického pole Země. Přitom byla původní síla exploze plánovaná na stovku! V tom případě by asi přicválali čtyři jezdci z Apokalypsy. I když, možná jsou na cestě i tak.

Rudým začalo téct do bot. V Arktidě, kde Ivan zalaškoval, zpozorovali zvláštní elektromagnetické jevy. Kontaktovali NASA – studená válka neválka – a rázem se z poddivize programu Apolla, kterému šéfuji, stal samostatně operující projekt s cíli, co s cestou na Měsíc mají společného jen málo.

Vznikla americko-ruská vědecká komise. Rychle ztratila funkčnost, podezřívání nebralo konce. Jako její předseda za americkou stranu si doteď nejsem úplně jistý, jestli Sověti vše nezaranžovali. Možná si z nás dělají blázny a sledují něco úplně jiného. Opět zavládla atmosféra šoku jako po Gagarinovi: připadáme si neschopní. Vše v přísně utajeném režimu.

Vím, že Kennedy chtěl prolomit pat a hrát otevřenou hru. Před několika dny požádal CIA, aby mu zpřístupnila dokumenty o UFO. Co s nimi chtěl udělat? Zprostředkovat je Kremlu jako projev dobré vůle? Demonstrovat, že záhadná světla, která bylo možné v době po výbuchu sledovat, neměla nic společného s našimi jadernými testy?

Nemyslím si, že úkazy souvisí s jádrem. Během dvou let od výbuchu Cara Ivana jsme nezávisle na rudých prováděli vlastní výzkumy. Vlasy mi z nich vstávají na hlavě, ať už byl počáteční úmysl Kremlu v celé záležitosti jakýkoli. Pokud se výsledky výzkumů potvrdí, nejdivočejší fantazie nahradí realitu. Ten signál… to bylo něco neuvěřitelného.

Kloním se spíš ke střízlivějšímu vysvětlení. O nic méně hrozivému. Buď jsem svědkem komplotu na nejvyšších místech, anebo velezrady šílených rozměrů.

Útok na Kennedyho pasuje na všechny možnosti. Je obětí, nebo potrestaným?

Mezitím nám na paty začal šlapat někdo z našich. Výsledky mizí. Shora přicházejí nesmyslné bezpečnostní prověrky. Zakazuje se tohle i tamto. Víme, že se za tím skrývá Národní bezpečnostní agentura, která oficiálně neexistuje. Jejím dobrmanem je CIA.

Bránili nám setkat se s Kennedym. Kolem jeho osoby vznikla neprostupná zeď. V Kongresu nevíme, komu věřit. Nejlépe nikomu. Osobně mi to připomíná paranoiu z dob mccarthismu počátkem padesátých let. Jenže teď jsme v pozici komunistů my – hrstka lidí, která zkoumá pravdu.

Přestože jsme vědci, rozhodli jsme se angažovat. Prezident musí mít o tak citlivé otázce informace z první ruky.

Dnešní atentát dokazuje, že i on je jen kolečkem v systému. Za nitky tahají na vyšších místech.

A moje Helen sedí na gauči a pláče, protože ho těžce ranili. Ženy…

Dnešní Alanův pokus byl posledním výkřikem do tmy.

Cililink – cililink. Komu zvoní umíráček?

„Počkej, drahá, otevřu,“ usadil jsem Helen zpátky na pohovku. Je to dobrá žena. Někdy bych ji zabil, ale tenhle zvonek je pro mě.

Jdu ke dveřím a představuji si, že sotva otevřu, přijde kulka, bomba, cokoliv.

Jsem s tím smířený? Žil jsem dobrý život.

Sahám po klice. Za sklem vidím postavu.

Srdce mi divoce buší. Otevírám dveře.

Za nimi stojí stařenka, uplakaná sousedka Finchová.

„Už jste to slyšel? Na Kennedyho spáchali atentát.“

Byl jsem asi jediným člověkem ve Státech, který na to odpověděl: „Ty krávo blbá!“

Dveře jsem s bouchnutím zavřel. V předsíni jsem se na pokraji infarktu sesunul na zem. A prý je věda nudná.

Proč to všechno píšu? Je pozdě, jdu si lehnout – překvapivě stále živý. Jen kdyby se mi ta chřipka nezhoršovala.

Myslím si, že s Alanem Bridgewatersem náš plán už neuskutečníme.

* * *

Spojené státy se probudily do truchlivého rána. Východní sál Bílého domu měl překrásnou květinovou výzdobu. V rakvi uprostřed místnosti spočívalo nabalzamované tělo prezidenta Kennedyho.

Tisíc čtyři sta mil jihozápadněji Helen s opuchlýma očima otevřela vchodové dveře. Zápraží okupovali dva muži v kabátech. Představili se jako Drew a Dowdy.

„Upřímnou soustrast, madam.“

Helen se nechápavě dívala z jednoho na druhého.

„Ve Spacecraft Center jsme se dozvěděli tu smutnou zprávu. Pověřili nás převzít materiály, váš manžel participoval na přísně tajných programech.“

Helen nevěděla, jestli se zbláznila ona, nebo oni.

„Jaká upřímná soustrast, jaké materiály?“ kroutila hlavou. V první vteřině ji napadlo, že vysoce postaveným zaměstnancům vesmírného střediska přišli kondolovat kvůli Kennedymu. Myšlenku hned zavrhla.

Dowdy si vyměnil pohled s Drewem a odkašlal si:

„Proboha. Vy nejste madam Rosenová? Ne? Mrzí nás to, v centru museli poplést adresy. Hluboce se vám omlouváme.“

„Idioti,“ pomyslela si, když s předstíraným úsměvem chlapíky ujistila, že je všechno v pořádku. Vyprovodila je na ulici. Dívala se, jak nastupují do zánovního buicku, ale něco jí na tom nehrálo. Ještě jednou jim zamávala a zamyšleně kráčela do domu. Právě včas, v kuchyni vřela voda. Dallaské rádio KLIF informovalo o nejnovějších zprávách ohledně podezřelého střelce Lee Harveyho Oswalda.

„Chcípni, hajzle, smaž se v pekle!“ ulevila si. Zalila čaj a na podnose spolu se snídaní ho nesla manželovi do postele. Cestou ji napadlo, proč vlastně s Drewem a Dowdym vyšla až na ulici. Chtěla jim ukázat, kudy se dostanou k paní Rosenové. Jenže… Jenže žádnou paní Rosenovou ve Vesmírném městečku neznala.

„Tak si to představ, drahý. Byli tu dva hoši od vás. Nevěděla jsem, že máš kolegu Rosena. Nechci tě zarmoutit, ale vypadá to tak, že –“

Podnos zařinčel o podlahu. Helenin manžel ležel v posteli. Zdálo se jí, že ve stejné poloze, v jaké ho letmo zahlédla, když před hodinou vstávala. Ve tváři byl bílý. Dotkla se ho. Ucítila led. Než skončila na zemi vedle podnosu, stihla si pomyslet, že pánové Drew a Dowdy nosí smůlu.

Stařenka Finchová byla starousedlice. Vesmírné městečko znala většinu života jako louku s několika farmami. Dnešního rána měla o divadlo postaráno. Neodlepila se od okna.

Nejdřív pozorovala, jak Helen koketuje se dvěma fešáky v buicku. Před obědem uviděla přijet Lisu, sousedovic jedinou dceru, posedlou volnomyšlenkářstvím. Chvíli po Lise dorazila sanitka. Stařenka se zachvěla vzrušením. Přes trávník zahlédla na nosítkách otřesenou Helen. Za pár minut přijela i pohřební služba. A když se zdálo, že opona už padla, v buicku přifrčeli ti dva fešáci a vešli do domu.

Ani včerejší atentát nepřišel stařence tak napínavý jako události, které se jí odehrávaly přímo před nosem.

Drew a Dowdy vynesli krabice. Nakolik to jen mohla svým slabým zrakem rozeznat, viděla v nich fascikly. Taky knihy. A pod paží jednoho z fešáků malý přenosný sejf. Od té chvíle si smrt Kennedyho spojovala se smrtí „pana vědce odnaproti“.

„Měl svůj věk, ale proti mně to byl mladík. Kdepak, ten by ještě žil, nebýt chřipky. Možná to byla ta španělská, vždyť víte která.“

A v duchu mu to snad i přála. Den předtím jí přece vynadal do blbých krav.

Černý lak se leskl tak, až z toho bolely oči. Tělo zakryté prostěradlem zmizelo v útrobách vozu. Lisa mlčky vyprovodila zaměstnance pohřební služby. Jako podťatá padla do křesla v obýváku.

Místnost sousedila s otcovou pracovnou. Lisa pootevřenými dveřmi viděla prázdná místa, Drew a Dowdy z Vesmírného centra si dali záležet. Přepadla ji úzkost. Mezery na policích a vybrané kartotéky přímo hmatatelně vyjadřovaly prázdnotu, která se prudce rozhostila v Lisině nitru.

Nekontrolovatelně se rozplakala. Vír posledních událostí ji strhl jako šílená horská dráha. Vzlykala bez ponětí o čase.

Několikrát někdo zazvonil nebo klepal na dveře. Přes záclony spatřila sousedy. Vrátila se do křesla, aniž by ukojila jejich zvědavost.

Po funebrácích zůstal v domě divný zápach. Už to nevydržela.

„Potřebuju něco dělat.“

Sáhla po telefonu. Párkrát zmáčkla tlačítko na vidlici, sluchátko však zůstalo mrtvé. Přitom poměrně nedávno telefonovala. V duchu zanadávala na nové technologie. Tohle je ten zázrak s tónovou volbou? Telefon uvedla Bellova společnost na trh teprve v těchto dnech. Lisini rodiče ho používali už dřív, a zejména Helen se nejednou rozplývala:

„Víš, dceruško, nerozumím ani procentu z toho, co tvůj otec dělá. Plně mi stačí výhody, které z toho plynou.“

Lisa by teď uvítala jakýkoliv funkční aparát. Přinutila se myslet pragmaticky.

Smutné zvěsti strýčkovi a tetě na Floridě mohou počkat. Pohřební služba odvezla otcovo tělo do márnice. Ve vesmírném centru o jeho skonu už vědí, Drew s Dowdym se tam postarají o vše potřebné. Rodinný právník a závěť mají taky svůj čas. Zůstávala Helen.

Zdravotníci její stav popsali jako nervový kolaps.

Lisa chtěla telefonovat do nemocnice. Ještě jednou zkontrolovala sluchátko a oblékla si kabát; beztak se za matkou hodlala vydat osobně.

Zamkla dům a kráčela k autu. Kabelka se jí zdála příliš těžká. Sedla si za volant. Rozepla kabelku a nakoukla dovnitř. Vedle knihy o frustraci ženy v domácnosti, kterou zamýšlela věnovat matce, překvapeně objevila ještě jednu. V kůži vázaný otcův deník.

Ležel na nočním stolku. Otec ho běžně zamykal v sejfu. Matně se rozpomenula, že deník do kabelky vložila mezi přivoláním záchranky a příchodem Drewa s Dowdym.

Cítila se svatokrádežně. V rukou držela kožené desky obsahující otcovy nejniternější myšlenky. A přesto byla ráda, že tak intimní věc neskončila u těch dvou ze Spacecraft Center. Jako největší cennost deník vrátila do kabelky a nastartovala.

Cestou míjela novostavby i prázdné parcely. Vesmírné městečko se prudce rozvíjelo. Kosmické závody se SSSR přinesly výstavbu podobných středisek po celé zemi.

Pruhovaná vlajka s hvězdami na průčelí nemocnice byla stáhnutá do půli žerdi.

Lisa se tuto poctu odvážila kromě Kennedyho přisoudit i otci. Pro její netradiční postoje a angažování se v ženském hnutí měl pochopení.

Společenské změny ji nadchly.

Omezenci, hlavně tady na jihu, už takové nadšení se snem černochů nesdíleli. Stejně tak mnohým nebyla po chuti ani rovnoprávnost žen.

Kennedyho administrativa zastávala opačný názor. Zákon o rovnosti platů určoval, že Lisa má odteď za svoji práci dostávat stejné peníze, jako kdyby ji vykonával muž.

Právě muži jako Kennedy nebo její otec znamenali posun této země k lepší budoucnosti.

Lisu opět přepadl smutek. Oba jsou mrtví a od Lyndona B. Johnsona, který ještě včera na palubě Air Force One složil prezidentskou přísahu, příliš neočekávala.

Nemocnice byla prominentním zařízením pro obyvatele městečka. Helen hospitalizovali v právě dokončeném křídle.

Lisa vešla do střízlivě, ale moderně zařízeného vestibulu.

Doktor na urgentním příjmu ji poznal.

„Vaša matka bude v pořádku, slečno Milikanová. Potřebuje čas.“

Lisa přijala soustrast ledabyle. Doktorovy řeči o ztrátě, kterou vědecká obec utrpěla smrtí profesora Milikana, pustila druhým uchem ven. Odjakživa ji popuzovala exkluzivita. Daň za otcovo postavení.

Stejný odstup si držela od matčiny hysterie.

Helen však odpočívala v klidu. Utlumili ji sedativy.

Lisa si sedla vedle postele. Ležela na ní kreolská žena, která se ustavičně snažila vypadat jako z reklamy. Lisa ji pohladila; pleť rozmazlenou krémy a hřbet dlaně, která nikdy těžce nepracovala.

Ubohá máma, pomyslela si. Smrtí otce se jí zhroutil svět.

K matce však dokázala pociťovat odpor.

Helen zastávala staromódní názory. Žena se má starat o domácnost a ve všem se spolehnout na manžela. Už jen to, že Lisa sama řídila auto, skoro pokládala za projev uvolněných mravů.

Otevřela oči. Chabě se na Lisu usmála.

„Zas bude všechno dobré, mami, uvidíš.“

Helen rezignovaně odvrátila hlavu:

„Říkával, že sní o tom, aby astronauti vynesli jeho popel do vesmíru.“

„Krásná představa,“ zajíkla se Lisa. Z náhlého dojetí sotva zadržovala slzy. Před matkou chtěla být silná. „Podíváš se nahoru, mezi hvězdy, a on tam bude.“

Síla okamžiku ji navzdory veškeré snaze přemohla. Objala matčinu hruď a nechala pocitům volný průchod.

„Snil o velkých věcech. Větších, než jsem byla schopna dohlédnout,“ trpce zkonstatovala Helen. „Pak přijdou nějací Drew a Dowdy a všechno to velké vezmou. Jako bych byla cizí člověk a na nic z toho neměla nárok. Vidím Jackie Kennedyovou a rozumím jí tak, jak jsem nikdy nechtěla. Liso, drahá, naši muži nám nepatří. Sdílíme s nimi postel a život, ale na konci přijdou Drew a Dowdy a oznámí: váš manžel pracoval v tajných programech. Je to to samé, jako by mi řekli, že měl milenku.“

Lisa byla v pokušení říct matce o deníku. Později, rozhodla se. Čerstvé rány potřebují dýchat.

Místo toho překvapeně poslouchala o ranní příhodě, kdy si hoši z Vesmírného centra spletli adresu.

„Tátovu pracovnu možná nechají být,“ lhala matce. „Možná ani nepřijdou.“

Nejlepším řešením se jí zdála milosrdná lež. Deník později vynahradí zklamání. Ale jestli obsahuje státní tajemství, měla by ho odevzdat.

Při odchodu od lůžka smysl pro povinnost potlačila. Helen vystihla pravdu. Muži, jako byl její otec, patří víc státu než rodině. V kůži vázaný papír je toho pramalou kompenzací.

Ve vestibulu nemocnice ji tentokrát oslovil nezaměnitelný hlas. Jeho majitele poznala dřív, než se za ním otočila. Mike Šplhoun ráčkoval na chlapa neobvykle vysokou fistulí.

Svižným krokem si k ní razil cestu.

„Ahoj Miku,“ přinutila se.

Otylý asistent jejího otce vypadal rozrušeně.

„Pvoboha, Liso, co se děje? Celý den se snažím dovolat.“

„Ani já tomu ještě nevěřím, je to jako zlý sen.“

„Já vím, že je sobota, ale tvůj otec víkal, abych mu ohledně pváce volal kdykoliv. Zkoušel jsem všechna čísla, co na něj mám. Jdu kolem a –“

„Miku,“ knedlík v krku bránil Lise mluvit. „Můj otec je mrtvý.“

Poprvé vyslovila tu pravdu nahlas.

Mike zůstal jako opařený.

„Co že je?“ nevěřícně na ni civěl.

Se zaťatou čelistí pokývala hlavou.

Místo aby ji objal, vyjádřil soustrast, udělal jakékoliv mužné gesto, vysoukal ze sebe obavy o budoucnost nějakého projektu. Možná byl slibným fyzikem, ale jako partner se jevil krajně nepoužitelným. Otec se smíchem říkával, že se Lise v jeho přítomnosti dvoří.

„Dceruško, Šplhoun se už vidí v naší rodině.“

Pokaždé jí při tom naskočila husí kůže.

„Nezlob se, musím jít,“ chtěla se Mika co nejrychleji zbavit. „Ještě ani nevím, co všechno je třeba zařídit.“

„Jasně, chápu, pohveb a tak,“ horlivě souhlasil. „Pozdvavuj Helen.“

Lisa byla u východu z vestibulu. Kývla na znamení souhlasu a vyhrnula si límec. Venku mrholilo. Rozmrzele kráčela přes parkoviště a přemýšlela, s jakými hlupáky musel otec pracovat.

Ráno si popletou adresy.

Mike je odtržený od reality.

Není divu, že Rusové vyslali člověka do vesmíru první.

Co je to za zemi, ve které za bílého dne zastřelí prezidenta?

Jako u většiny Američanů, šok ze zranitelnosti poznamenal i Lisino uvažování.

Posadila se do auta. Zrak jí padl na šedou budovu vedle nemocnice. Nesebrala dostatek odvahy, aby do ní zašla. Márnice je odporné místo.

Vzdychla si. Nefunkční telefon bude muset přece jen ohlásit. Nemá smysl to odkládat.

Ani ve snu by ji nenapadlo, že po střelbě na Kennedyho byly telefonní linky vytipovaných lidí nefunkční po celé zemi. Hlavní město Washington hlásilo kompletní výpadek.

Při takovém množství se občas vloudí chyba.

Drew s Dowdym seděli v buicku na stejném parkovišti a další už nechtěli připustit.

Ráno přišli příliš brzy. Profesor Milikan si dával načas. Přesněji paní Milikanová se zjištěním, že je tuhý. Nevadí. Linku do domu Milikanových dočasně zprovoznili.

Po Lisiných telefonátech šli na jistotu.

Teď už jen monitorovat situaci. Dezinformovat. Vyčkávat a získávat čas.

Dveře buicku se otevřely. Dovnitř přisedl další chlap.

„Je vyklepaná jako steak. O ničem nemá potuchy.“

Drew a Dowdy přikývli. Společně sledovali, jak Lisa vyšla z auta. Zamířila k telefonní budce. Listovala v seznamu čísel. Ještě dřív, než se vrátila k autu, šifrovaný radiokanál oznámil trojici v buicku, že volala na technické služby.

„Linku opraví v úterý dopoledne,“ zachrchlala vysílačka.

Lisa pomalu vycouvala z parkovacího místa. Vjela do provozu.

Drew rozsvítil světla. Zmáčkl spojku. Zařadil jedničku a pomalu řídil buick stejným směrem.

Než obě auta dorazila do čtvrtě, kde žili Milikanovi, setmělo se.

Lisa si chtěla dopřát koupel a hektolitry horké čokolády. Den ji vyčerpal víc než několikaměsíční práce pro Prezidentskou komisi pro otázku ženských práv.

Stále tomu všemu nemohla uvěřit. Poslední hodiny jí připadaly jako jednotlivé scény, ve kterých se jen mihla.

Otočila kouhoutkem vany. Mezitím v obýváku probírala obaly šelakových desek. Klasická hudba byla jedinou věcí, kterou měli v rodině všichni tři společně rádi.

Na talíř stařičkého gramofonu položila otcův oblíbený kus. Otočila klikou. Z mosazné trouby zazněla Dvořákova Symfonie číslo devět. Melancholií prodchnuté Adagio.

Lisina ústa zezadu přikryla dlaň. Nestihla ani pípnout.

„Ticho! Nehodlám vám ublížit,“ zašeptal jí do ucha chraplavý hlas. Druhá ruka ji ovinula okolo trupu a částečně znehybnila.

Lisa vytřeštila oči. Zaťatými pěstmi bušila kolem sebe. Dvořák přešel do zdeformované podoby. Zpomaloval, až nakonec ztichl úplně.

„No tak, děvče, uklidněte se.“

Lisa se ještě chvíli snažila zápasit. Uvědomila si bezmoc. V uších se jí ozývalo bušení srdce přerývané prudkým dýcháním.

Neznámý ji táhl do koupelny.

„Teď vás pustím. Přisahám, nechci vám ublížit. Buďte rozumná, ano? Mám důležité informace pro vašeho otce.“

Lisa přikývla. Ani zanic by nepřiznala, že je na pokraji zhroucení. Všechno začalo nabírat rysy absurdní show. Byla donucená v ní hrát. Možná přicházím o rozum, prolétlo jí hlavou.

Prudce se otočila. Uviděla postaršího chlapa zanedbaného zevnějšku. Tvář mu krylo několikadenní strniště. Lise připadal jako jeden z těch bláznů, o kterých slyšela, že v Kalifornii hlásají mír a lásku. Co by dělal v Texasu?

Zatarasil jí cestu.

Uskočila do kouta.

„Kdo jste?“ přinutila se mluvit klidně a rozvážně.

Chlap pozvedl dlaně:

„Vážně se nechci opakovat, ale ani na vteřinu mě nenapadlo vám ublížit. Jste rozrušená. Každý by byl. Je to přirozené. Jmenuji se Alan Bridgewaters.“

„Takže, Alane,“ hovořila pomalu ve snaze získat čas a poočku hledala způsob, jak se přesunout k lékárničce. „Jak jste se dostal do domu?“

„Doufám, že bude příležitost uhradit vám okno ve sklepě. Ale na to teď nemáme čas. Ani na pokusy najít něco, čím byste mě poslala do horoucích pekel. Kde najdu vašeho otce?“

Lisa to už nevydržela. Pohřební služba, Drew a Dowdy, zhroucená matka, šplhoun Mike, umaštěný hipík.

Křehká přehrada sebeovládání se protrhla.

„Všem vám přeskočilo?!“ rozkřičela se. „Je mrtvý! Mrtvý, mrtvý, mrtvý!“

Bridgewaters nevypadal, že by ho ta zpráva překvapila.

K ječící Lise se lhostejně otočil zády. Ruku ponořil do napuštěné vany a vytáhl zátku, aby voda mohla odtékat. Kohoutek nechal téct.

„Tekoucí voda je dobrý rušič. Křičte si, kolik potřebujete. Štěnice, kterými je, jak předpokládám, dům prolezlý, by neměly nic zachytit.“

Podívala se na něj, jako by se jeden z nich definitivně pomátl.

„Jaké štěnice?“

„Odposlouchávají to tady. Profesora Milikana zavraždili. Prezidenta zavraždili. A vsadím se, že se stačilo přihodit i pár dalších nehod.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zakázané slovo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.