Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita v Liberci)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

doc. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D. (FF ZČU, Katedra historických věd)

Recenzovali:

prof. PhDr. Ivan Jakubec, CSc.

PhDr. Jan Kočvar, Ph.D.

Copyright © Aleš Skřivan st., Aleš Skřivan ml., 2019

Cover © Karel Kárász, 2019

Drawings © Martin Ďásek, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-210-3 (print)

ISBN 978-80-7557-748-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-749-8 (mobi)

ISBN 978-80-7557-750-4 (pdf)

Obsah

Úvod

Situace v Číně

Obchod v Kantonu

Britské mise

Čaj a opium

Fiasko lorda Napiera

Legalizace, nebo rozhodnější postup?

Císařský komisař zasahuje

Na cestě k válce – vláda a parlament v Londýně

První expedice

Před hradbami Kantonu

Ke břehům střední Číny

Tažení na Jang-c’. Mírová smlouva v Nankingu

Epilog

Tabulky

Chronologický přehled

Bibliografie

Summary

Úvod

Proces otevírání Číny vlivu Západu v 19. století byl spojen s několika ozbrojenými konflikty, které dlouhou dobu vyvolávají pozornost historiků i publicistů. Od doby vlády císaře Tao-kuanga (1820–1850) byla Říše středu vystavena silnému tlaku především ze strany Velké Británie, velmi brzy začalo prosazovat své zájmy také carské Rusko. Posléze je následovaly další státy – Francie, Japonsko, Spojené státy a později i sjednocené Německo. Pozornost autorů předložené publikace se soustředila na první z uvedených konfliktů, tzv. opiovou válku, již vedla Británie s Čínou v letech 1839–1842. Nešlo jen o to rekonstruovat vlastní průběh střetnutí. Jako velmi podstatná se nám jevila prezentace a zhodnocení dlouhodobých i bezprostředních příčin, které k válce vedly.

Opakované pobyty ve Velké Británii jsme využili jak pro výzkum nepublikovaných archivních pramenů, tak pro studium pramenných edic a odborné literatury. Pro naši práci měl klíčový význam výzkum realizovaný v The National Archives, London-Kew, kde jsme se primárně zaměřili na zkoumání pramenů z fondů britského ministerstva zahraničí k čínským záležitostem před rokem 1906.1 Z tohoto zdroje nám nejcennější informace poskytla korespondence vrchních superintendentů britského obchodu z Číny s nadřízenými v Británii, jejich memoranda o situaci, hodnocení problémů obchodu i zprávy o kontaktech a jednáních s čínskými úřady. V tomto případě – a platí to i o jiných zdrojích – je poněkud překvapivé, jak v poměrně malé míře tyto prameny využívali někteří autoři, kteří jsou považováni za svým způsobem „klasiky“ v oblasti bádání o britských válkách v Číně v 19. století. Velmi cenná, rozsáhlá a metodicky zpracovaná je pramenná edice Correspondence Relating to China,2 vydaná v Londýně roku 1840, která v první řadě obsahuje korespondenci čtyř britských superintendentů s nadřízenými, jsou do ní také zahrnuty zprávy o jednáních s čínskými úřady, čínské úřední dokumenty (edikty, dekrety), zprávy generálnímu guvernérovi do Indie, jakož i četné informace o mimořádných událostech a dílčích problémech. Velmi důležitým zdrojem informací pro nás bylo i The Chinese Repository, periodikum, které mělo podobu širokého informačního bulletinu a bylo vydáváno v Kantonu v letech 1832–1851, původně pro protestantské misionáře. Jeho zakladatelem byl americký misionář Elijah Coleman Bridgeman. Kromě zpráv obecného charakteru tento zdroj obsahuje důležité informace o postojích čínského císaře a dvora, o krocích vysokých úředníků císařské správy, jednáních mezi Brity a Číňany, velmi kritické informace o průběhu války i zprávy britského velení. Pro pochopení toho, jak na vývoj v Číně reagovala londýnská vláda a parlament, mají základní význam záznamy o jednání obou komor londýnského parlamentu.3 Zcela zvláštní a nepochybně bohatý zdroj informací představují paměti a deníky některých britských účastníků války. Obecně platí, že tento druh pramenů je třeba používat s velkou obezřetností kvůli častému osobnímu „zaujetí“ autorů. V případě publikací, které nám zanechali například námořní důstojníci kapitán Loch^4 a poručík Bingham^5 či poručík Ouchterlony,6 sice není pochyb o tom, na čí straně stojí, ale jejich líčení bojů a dalších událostí je většinou střízlivé, prokazují klasický britský smysl pro fair play a nejednou zaměřují kritiku do vlastních řad. Ačkoli válka měla vzhledem k britské převaze poněkud jednostranný charakter, tito autoři dokážou ocenit hrdinství protivníka i odsoudit britské zásahy proti civilnímu obyvatelstvu.

Autoři se zkoumáním tématu s jistými pauzami zabývají poměrně dlouhou dobu^7 a doufají, že především vytěžením rozsáhlého pramenného materiálu se jim podařilo vytvořit reálný a plastický obraz příčin a průběhu první opiové války, který upoutá pozornost čtenáře. Na závěr považujeme za nutné uvést praktickou poznámku. Všechna čínská jména a názvy jsou uváděny ve standardním českém fonetickém přepisu. Pouze v případě prvního výskytu v textu je v závorce doplněn přepis v dnes oficiálním pchin-jinu (pinyin). Jen v několika ojedinělých případech jsou čínská jména uváděna, dá se říci, v tradičním přepisu (příklad – tradiční přepis: Nanking, Tiencin; fonetický: Nan-ťing, Tchien-ťin; v pchin-jinu: Nanjing, Tianjin).

Praha, 7. dubna 2019, autoři

Situace v Číně

Počátek styků Číny se Západem v novověku je spojován se jménem portugalského mořeplavce Jorgeho Álvarese, který zakotvil v květnu 1513 u ostrova Ling-ting (Lingding) v ústí Perlové řeky.8 Krátce nato, v letech 1517–1518, dorazila do Číny portugalská oficiální mise, již vedl Fernão Pires de Andrade. Portugalci, kteří v 16. století ovládali obchod s Říší středu, měli od roku 1557 v trvalém pronájmu Macao.9 V 17. století, stejně jako v jiných zámořských oblastech, je vystřídali Nizozemci, které v 18. století vytlačili Britové. První anglická loď doplula do Číny již v roce 1626 a Číňané prý „nikdy nezapomněli na první srážku s Angličany“.10 V roce 1637 podnikl dobrodružnou plavbu na Dálný východ anglický kapitán Weddel, na financování jeho akce se částkou 10 000 liber podílel král Karel I., již tehdy anglické lodi ostřelovaly pevnosti u Kantonu.

Kontakty s cizinci ze Západu dlouhou dobu nepředstavovaly významnější problém. Čína setrvávala v zajetí představy o své nadřazenosti, „tato říše na sebe pohlížela jako na centrum civilizovaného světa“.11 Její císař byl vnímán jako prostředník mezi nebesy a zemí, ostatní vládcové byli považováni za pouhé vazaly, kteří jsou mu povinni odvádět tribut. Není potom překvapením, že nebyly získávány informace o vnějším světě, neexistoval úřad, který by plnil úlohu ministerstva zahraničí.

Dynastie Ming (1368–1644) byla v Číně poslední domácího původu. Její pád se přiblížil koncem dvacátých let 17. století, kdy zemi zasáhla vlna rolnických povstání. Nakonec byli povoláni na pomoc bojovní Mandžuové a tento krok se stal Mingům osudným. Invaze Mandžuů vyvrcholila pádem Pekingu 6. června 1644 a nástupem mandžuské dynastie Čching (Qing) na „dračí trůn“.12 V osmnáctém století byla Čína patrně nejbohatším státem na světě, zřejmě nikoli náhodou pronesla Marie Terezie proslulý výrok o tom, že „všechny diamanty světa nejsou nic ve srovnání s tím, co přichází z Východu“.13 Vrchol pak představovalo dlouhé panování posledního velkého čchingského císaře Čchien-lunga (Qianlong) v letech 1735–1796.14

Pokud šlo o Evropu, mnohé zprávy o Číně zprostředkovali jezuité, kteří od poloviny 17. století získali významnou pozici za nové dynastie Čching. Na počátku 18. století však začal vliv řádu slábnout, roku 1724 bylo křesťanství oficiálně zakázáno Výborem pro obřady. Vypovězení cizích misionářů, kteří nadále museli působit v zemi tajně, a pozdější zrušení řádu roku 1773 definitivně zničily tuto pozoruhodnou spojnici mezi Evropou a Čínou. Byl to nedostatek informací, který způsobil, že „pro mnohé Evropany 18. století byla Čína obrovskou, tajemnou a romantickou“15 zemí, o níž mnoho nevěděli.

Již za dynastie Čou (Zhou; 1046–256 př. n. l.) se prosadila náboženská a politická idea o mandátu k vládě, jímž nebesa (tchien/tian) představující přirozený řád, obdařují panující dynastii. Jestliže se příslušný panovník nějakým způsobem tomuto pověření zpronevěřil, pak došlo ke ztrátě mandátu nebes, což se údajně projevovalo například přírodními katastrofami či úkazy (záplavy, zemětřesení, komety), epidemiemi, hladomorem nebo povstáními poddaných, kteří k tomu de facto byli ztrátou mandátu panovníka oprávněni. Tato doktrína byla nepochybně jedním z hlavních důvodů tak častého výskytu povstání v čínských dějinách. Odstředivé tendence se projevovaly především v okrajových oblastech říše. Císař osobně vedl mimořádně brutální tažení proti Džungarům na severozápadě (1755–1757), během nichž byl vyvrácen Džungarský chanát, 30 % jeho obyvatel vyvražděno a oblast přejmenována na Sin-ťiang (Xinjiang, Čínský Turkestán).16 Velel armádě také při pacifikaci S’-čchuanu (Xichuan), v letech 1765–1768, resp.1786–1788, proběhly expedice do Barmy a na Tchaj-wan.

Na sklonku panování Čchien-lunga se objevují příznaky, které bylo podle čínské tradice možné chápat přinejmenším jako signály ohlašující, že dynastie začíná ztrácet mandát nebes. Především se začaly projevovat nepříznivé důsledky prudkého růstu počtu obyvatel – na počátku čchingské éry v roce 1644 měla Čína asi 100 milionů, na konci 18. století 300 milionů a v polovině 19. století již 450 milionů obyvatel.17 Kromě jistých možností v okrajových oblastech zůstávala celková výměra půdy prakticky stejná, proto bylo stále obtížnější živit rostoucí masu obyvatel.

Konec panování Čchien-lunga a počátek éry Ťia-čchinga poznamenala velká povstání vedená náboženskou společností Bílého lotosu. Předehrou bylo Wang Lunovo (Wang Lun) povstání v provincii Šan-tung v roce 1774, zorganizované Společností osmi trigramů, která byla odnoží Bílého lotosu. Bílý lotos pak vyvolal velké povstání, které probíhalo v horské oblasti na pomezí provincií S’-čchuan resp. Chu-pej (Hubei) a Šan-si (Shanxi) letech 1796–1804, jeho potlačení si vyžádalo na 100 000 obětí a je nepochybně oprávněně považováno za důležitý mezník v dějinách čchingské Číny. Prakticky současně probíhalo na jihu, v provinciích Chu-nan (Hunan) a Kuej-čou (Guizhou) velké povstání národa Miao v letech 1795–1806.

Císař Čchien-lung

Císař Ťia-čching

Sklonek vlády Čchien-lunga byl stále více ovlivňován zhoubným rozšířením korupce, zasahující nejrůznější oblasti fungování státu. Jejím zosobněním se stal vysoký mandžuský hodnostář Che-šen (Heshen) z klanu Niohuru, oblíbenec císaře, který na něm byl stále více politicky závislý, někteří autoři dokonce tvrdí, že šlo i o blízký vztah osobní, ba dokonce sexuální.18 Che-šen, někdy označovaný za nejzkorumpovanější osobu v čínských dějinách, získal přízeň panovníka jako mladík – již v sedmadvaceti letech v roce 1777 se mu dostalo výsostného privilegia – mohl jet na koni v Zakázaném městě v Pekingu. Během dvou dekád získal čtyři ze šesti nejvýznamnějších úřadů v zemi. Jeho pád přišel až za císaře Ťia-čchinga v roce 1799, kdy byl odsouzen k ling-čch’ (lingchi), mučení a popravě „pomalým rozřezáním na kusy“.19 Nakonec mu prý byl trest zmírněn – mohl se oběsit.20 Hodnota jeho majetku v době zatčení obnášela dvojnásobek ročního příjmu čínského státu, šlo o více než 10 milionů uncí (283 tun) stříbra, vlastnil na tisícovku rezidencí, v nichž byly stovky konkubín.21

Vedle působení na evropskou kulturu byly druhým základním faktorem, ovlivňujícím vztahy Číny a Evropy, obchodní styky, které dlouhou dobu probíhaly za velmi specifických okolností. Od poloviny 18. století zajímala klíčové postavení v obchodu s Čínou britská Východoindická společnost, která měla na základě rozhodnutí londýnského parlamentu monopol na obchod s Čínou až do roku 1834.22 Průběh průmyslové revoluce na Britských ostrovech od poloviny 18. století vedl ke zvýšení zájmu o rozvoj obchodu s mimoevropskými oblastmi včetně Dálného východu.

Velký sekretář Che-šen

Obchod v Kantonu

Až do roku 1681 ovládali obchod s Číňany v Kantonu (Kuang-čou/Guangzhou) Portugalci. V roce 1685 čínský císař povolil otevření přístavů cizímu obchodu, první loď anglické Východindické společnosti připlula do Kantonu v roce 1689,23 společnost založila v tomto jihočínském obchodním centru svou faktorii. Její pokusy zachytit se v dalších čínských přístavech však ztroskotaly, proto soustředila svou činnost výlučně na Kanton, kam od roku 1715 pravidelně připlouvaly její lodě. V roce 1757 vydal čínský císař dekret, jímž byl obchod s cizinci omezen pouze na Kanton, patrně kvůli přírodním podmínkám považovaný za „snad nejméně příjemné místo k pobytu pro Evropany na Zemi“.24 S ohledem na uvedené omezení odborná literatura hovoří o tzv. kantonském obchodu. Přístav se stal střediskem aktivit britské Východoindické společnosti. Úspěch v Sedmileté válce (1756–1763) přinesl Británii nejen zisk rozhodujících pozic v Indii a v Novém světě, ale také v kantonském obchodu. Od poloviny 18. století až do roku 1834 styky Velké Británie s Čínou monopolně ovládala Východoindická společnost.

Kanton, který se stal na pětaosmdesát let jedinou branou do Číny, popisuje Peter Ward Fay následovně: „Leží na zeměpisné šířce Kalkaty, Mekky a Havany na levém břehu Kantonské [Perlové – pozn. aut.] řeky 75 mil [120 km – pozn. aut.] od moře. Mezi městem a mořem se prostírá cosi, co vypadá jako delta, ale ve skutečnosti jde o záliv zaplněný ostrovy. Pouze v jihovýchodním rohu zálivu je dosud hluboká voda: čtyřicet mil [64 km – pozn. aut.] široký záliv ve tvaru písmene A, s horami Hongkongu v pravé dolní části, malým poloostrovem s Macaem na levé straně a řetězcem pustých ostrovů na jižním okraji. Směrem k vrcholku zálivu jsou vody stále mělčí a rozlévají se do močálů. Na samém vrcholku písmene A leží shluk nízkých pahorků a hornatých ostrůvků, jímž prochází široký a hluboký průliv. To je Bocca Tigris neboli Bogue [dnes Chu-men/Humen – pozn. aut.], hlavní vjezd do Kantonské řeky – za starých dob vstup do Číny samotné.

Kotviště u Chuang-pchu (1810)

Vlastní Čína začíná u Bogue. Pouze když loď proplula Bogue kolem pevností, které průliv střežily, pronikla do vnitřních vod Nebeské říše. Ale loď, která sem veplula, nezakotvila okamžitě. Jejím cílem bylo jistě Chuang-pchu [Huangpu; cizinci označované jako Whampoa – pozn. aut.], které bylo odtud 30 mil [48 km – pozn. aut.] vzdáleno […] Chuang-pchu bylo na počátku devatenáctého století jednoduše velkou špinavou vesnicí na plochém, nepříliš přitažlivém ostrově v místě, kde se Kantonská řeka zužuje, je mělčí a mění severní směr na západ.“25

„Když se na počátku 18. století obchod s cizinci soustředil do Kantonu, byl mnoha způsoby fakticky omezován, ale zprvu nešlo o trvalou regulaci. V roce 1702 byl z Pekingu jmenován jediný kantonský kupec – někdy se hovoří o tzv. císařově kupci –, který byl zmocněn realizovat všechny obchodní transakce s cizinci. Jednotlivé kantonské čínské obchodní domy mohly přijít do styku s cizinci pouze jeho prostřednictvím a díky masivním úplatkům. Svoboda obchodu byla tehdy natolik popřena, že cizinci, kteří dovezli zboží do Kantonu a nedokázali je prodat, museli ho před odplutím znovu proclít.“26

Obchod s cizinci, omezený na Kanton, byl limitovaný a měl velmi specifickou povahu. Formálně ho kontroloval vicekrál^27 jihočínských provincií Kuang-tung (Guangdong) a Kuang-si (Guangxi). Jednotliví čínští obchodníci však nesměli s cizinci obchodovat přímo, rozhodující kontrolu vykonával mandarin^28 (Britové ho nazývali „hoppo“) v pozici císařského superintendenta námořních cel pro Kuang-tung v Kantonu. „Vždy to byl původem Mandžu, obvykle musel v Pekingu dát značně vysoký úplatek, aby byl do úřadu jmenován a mohl mít osobní příjmy z obchodu s cizinci.“29

V počátcích styků cizinců s Číňany byla závažnou překážkou jazyková bariéra. Číňané pod hrozbou trestu smrti nesměli učit cizince svému jazyku. Na poměrně dlouhou dobu se obecným komunikačním prostředkem stala zkomolená angličtina tzv. pidgin^30 English, bizarní směsice slov z angličtiny, portugalštiny, hindí a čínštiny. Tento komunikační nástroj však pro významnější jednání nestačil, proto byli zapotřebí tlumočníci mezi Evropany. První skutečně významnou osobností mezi nimi byl Angličan, protestantský misionář presbyterián Robert Morrison, který začal studovat čínštinu v Britském muzeu v roce 1804 z části Bible přeložené svého času jezuity. Po pobytu ve Spojených státech dorazil v roce 1807 do Kantonu. Jelikož se vůči němu chovali zástupci britské Východoindické společnosti v prvních letech nepřátelsky, vystupoval jako Američan. Nakonec ale vstoupil do britských služeb, v roce 1809 se stal oficiálním překladatelem Východoindické společnosti a roku 1812 sekretářem britské faktorie v Kantonu s platem 1000 liber ročně. Sestavil první čínský slovník, který vyšel na náklady Východoindické společnosti. Zřejmě se však věnoval daleko více jazykovědě než misijní činnosti – v roce 1832 působila jeho protestantská misie v Číně již čtvrt století, ale pokřtila prý pouze 16 Číňanů.31 V jeho stopách šel i syn John Robert Morisson, z dalších pak Robert Thom.

Mimořádně vynikající osobností mezi znalci čínského jazyka v 19. století byl luteránský misionář Němec Karl Gutzlaff (1803–1851),32 pocházející z Pyritz v Pomořanech, původním povoláním sedlář. Po studiích v Halle a Berlíně vstoupil roku 1827 do služeb Nizozemské misijní společnosti, působil na Jávě a ostrově Bintang u Singapuru, kde se naučil fuťienský dialekt od místních čínských přistěhovalců. V roce 1831 se vypravil do Macaa, jeho druhá manželka zde od roku 1834 vedla školu pro slepé děti. Gutzlaff se podílel na překladu Bible do čínštiny a byl oficiálním tlumočníkem britského zplnomocněnce za první opiové války. Jeho znalosti čínštiny byly vskutku mimořádné, znal několik dialektů a jeho služby využívali i četní obchodníci. „Dal bych tisíc dolarů za tři dny s Gutzlaffem,“33 povzdechl si svého času britský obchodník Innes.

Karl Gutzlaff ve fuťienském oděvu

„V roce 1720 se skupina kantonských obchodníků se souhlasem a možná i pod tlakem místních úřadů sdružila do syndikátu nazývaného kohong (kchun-chang/kunhang) s cílem kontrolovat ceny vyváženého čaje a hedvábných látek. Jen kupci z kohongu mohli obchodovat s cizinci. Roku 1736 byla monopolní kontrola ještě posílena. Od roku 1754 jakmile se objevila cizí loď, dostala na palubu čínského kupce-kontrolora, který odpovídal za vše, co s lodí souviselo, až do jejího odplutí. Císařský dekret z roku 1755 stanovil, že tímto kontrolorem může být pouze kupec z kohongu. V roce 1771 byl sice kohong kuantungským vicekrálem zrušen, ale roku 1782 byl znovu zřízen. Tento nový kohong pak již více podléhal Pekingu a jeho činnost byla vázána na úřad císařského celního komisaře v Kantonu.“34 Dozor nad obchodníky z kohongu vykonával superintendent námořních cel – hoppo, který měl za úkol vybírat cla a poplatky a posílat je Výboru pro příjmy v Pekingu. Je poněkud překvapivé, že „systém kohongu, jakkoli byl monopolní, fungoval s malými problémy. Cizí obchodníci těžili z praktického monopolu za situace, kdy byli vzdáleni domácímu trhu, a komunikace byla obtížná, zatímco Východoindická společnost […] vyplácela v těchto létech dividendy pouze ze svých zisků z jejího čínského obchodu“.35

Prvním šéfem kohongu byl Wu Kuo-žung (Wu Guorung), cizinci označovaný jako „Howqua“,36 což byla zkomolenina jeho čínského obchodního jména. Jeho nástupcem byl jeho syn Wu Ping-ťien (Wu Bingjian; 1769–1843). Podle některých informací byl v této době patrně nejbohatším člověkem na světě a jeho majetek byl desetkrát větší než jmění proslulého bankéře Nathana Rothschilda.37 Údajně vydělal 5 milionů liber jen na obchodu s cizinci.38 Obchodoval s čajem, hedvábím a dalšími komoditami, a samozřejmě i s opiem. K jeho partnerům patřila britská Východoindická společnost, americká firma Russell & Co. i další americké firmy, s nimiž prý zvlášť rád obchodoval. Za účasti prostředníka dokonce prý investoval do výstavby amerických železnic.39 Obchodníci z kohongu byli čas od času nuceni poskytovat finanční podporu státu, například na potlačení povstání Bílého lotosu přispěli 600 000 taely, opakovaně více méně nuceně přispívali i na financování různých aktivit státu nebo provinčních úřadů.40

Howqua – Wu Ping-ťien (George Chinnery, 1830)

Nathan Rothschild

Vlastní obchod s cizinci byl realizován mimo Kanton, ve třinácti faktoriích, z nichž některé byly pojmenovány podle států, jejichž výsadní společnosti obchodovaly s Čínou.41 Budovy faktorií byly postaveny těsně vedle sebe v prostoru mezi hradbami města a Perlovou řekou, od níž byly vzdáleny jen 100 metrů. Cizí obchodníci byli vystaveni mnoha omezením – veškerý styk s Číňany mohli realizovat jen prostřednictvím členů kohongu, sice byli pod oficiální ochranou čínských úřadů, ale nesměli vstoupit za hradby Kantonu ani do jeho zázemí na venkově, jejich ženy vůbec nesměly být ve faktoriích, po prodeji a nákupu zboží museli lodi cizinců okamžitě odplout buď domů, nebo alespoň do Macaa. Ve faktoriích mohli setrvávat jen během obchodní sezóny,42 od února do října sídlili v portugalském Macau. Nesměly sem připlout cizí válečné lodi. Cizincům byla zakázána plavba na člunech po Perlové řece, mohli mít osobní zbraně, ale zakázán byl dovoz pušek a děl.

Evropské faktorie na břehu Perlové řeky v Kantonu (William Daniell, cca 1805)

Navzdory těmto překážkám mezi cizími a čínskými obchodníky panovala velká vzájemná důvěra, kupující prakticky nikdy neuzavíral s prodávajícím smlouvu, vzájemné slovo mezi cizincem a jeho čínským zprostředkovatelem, tzv. kompradorem, mělo velkou váhu a „nikde ve světě, podle výpovědí obchodníků, nemohlo být zboží koupeno a prodáno snadněji a tak dobře jako v Kantonu“.43 Vynikající pověst získala britská Východoindická společnost. Důsledně respektovala čínské zákony a dodávala jen zboží zaručené kvality. Jestliže bylo opatřeno její značkou, přijímali je Číňané bez nejmenších pochybností.44 Stále závažnější problém představovalo zadlužení čínských obchodníků z kohongu,45 neboť neměli dostatek finančních prostředků na větší obchody, třebaže v tomto ohledu platily přísné zákazy. Od sedmdesátých let 18. století mnoho čínských firem zkrachovalo, neměly dost peněz na úplatky mandarínům a současně nebyly schopny platit úroky až 20 % ročně.46 Ve třicátých letech 19. století jejich roční dluhy u britských obchodníků dosahovaly obvykle kolem 3 milionů dolarů.47

Britská Východoindická společnost dlouhou dobu důsledně chránila svůj monopol na obchod s Čínou. Její „čínské“ klipery, nasazované na trase mezi Británií a Kantonem, byly nádhernými loděmi, které měly výtlak až 1000 tun, často byly vyzbrojeny až 74 děly jako válečné řadové lodi.48 Každoročně v zimě nebo na počátku jara vyplouvaly z Londýna, některé se zastavily v Indii, aby dorazily do Jihočínského moře ještě před začátkem jihozápadních větrů v létě. Přivážely cín, měď a olovo z Anglie, bavlněné látky z Lancashiru, surovou bavlnu z Bombaje či stříbrné mince na platby čínským partnerům. Stavbu prvního opiového kliperu zadal Williamu Cliftonovi v roce 1829 generální guvernér Indie lord William Bentinck, zlákán příslibem, že tato loď bude schopna podniknout ročně více plaveb do Číny s opiem místo obvyklé jediné.49 Zcela problematickou komoditou byly vlněné látky, které musely na základě britského zákona tvořit součást nákladu, ale v Číně o ně byl prakticky minimální zájem. Po zastávce v Macau kapitáni kliperů zaplatili v Chu-menu (Bogue) různé poplatky a odpluli do Chuang-pchu (Whampoa), odkud pokračovali do Kantonu. Zde byl naložen především čaj, který byl pro Brity zdaleka nejvýznamnějším vývozním artiklem, kromě toho porcelán, hedvábné látky či kořen rebarbory, z dalšího zboží pak například lakované skřínky, barviva aj. Zpáteční plavba trvala nejméně 6 měsíců, takže jedna loď putovala na trase do Číny a zpět minimálně rok. Obchodní aktivity britské Východoindické společnosti vykazovaly trvalý růst. Jestliže v roce 1761 společnost vyvezla z Kantonu čaj v hodnotě 831 000 liber, pak v roce 1800 šlo již o 3,6 milionů liber.50 Britští i ostatní zájemci investovali do kantonského obchodu stále větší finanční prostředky, do jihočínského přístavu připlouvalo více lodí – od června 1836 do června 1837 to bylo 213 plavidel, vcelku je možné souhlasit s názorem, že kantonský obchod se stal důležitou součástí světového obchodu.

Provoz v kantonských faktoriích (1807)

„Zisky cizích obchodníků závisely na šíři a povaze obchodu, hlavně však na výši dovozních cel. Prakticky po celou dlouhou vládu císaře Čchien-lunga, především však v době, kdy kantonský obchod ovládala britská Východoindická společnost, uplatňovala Čína oficiálně obchodní politiku, která podporovala import do země a omezovala export. Tento přístup byl cizincům srozumitelný a celkem jim vyhovoval. Problém spočíval v tom, že systém v praxi prováděli činitelé a úředníci místní správy jižních provincií, kteří sledovali své vlastní cíle, což záležitost komplikovalo a vytvářelo podmínky pro bujení korupce. Úplatek v Pekingu musel dát ředitel kantonských cel, obchodníci z kohongu byli systematicky odíráni vysokými úředníky i činiteli dvora z Pekingu, profitovat chtěli i čínští celní úředníci na nižších stupních, minimálně proto, že obvykle byli ve svých úřadech poměrně krátkou dobu a dali značný úplatek, aby své úřady získali. Kromě toho si museli stále udržovat přízeň nadřízených. Kantonští úředníci v podstatě ignorovali oficiální celní tarif stanovený císařskou vládou, svévolně cla zvyšovali, nejednou až desetinásobně.“51 Rozhodně nelze říci, že čínští úředníci podporovali obchod, spíše na něm parazitovali. Například jen v roce 1834 jim museli obchodníci z kohongu zaplatit sumu 456 000 taelů.52 „Tyto skutečnosti vyvolávaly trvalý tlak na cizince. Britští obchodníci dokázali předložit stížnost na počínání čínských úřadů v londýnském parlamentě, v níž konstatovali, že celní tarif v Kantonu je stanovován ‚nízkými, bezcharakterními muži, kteří otevřeně žádají úplatky‘.“53

Britské mise

„Britové byli stále méně spokojeni s obchodním uspořádáním v Kantonu, stávající podmínky pokládali za pokořující a nevýhodné, proto se je pokoušeli od přelomu 18. a 19. století změnit. V roce 1787 jmenovala londýnská vláda zvláštním vyslancem k čínskému císaři plukovníka Charlese Cathcarta, jehož cílem bylo zabezpečit lepší podmínky britským obchodníkům. Jeho primárním úkolem bylo zajistit Britům reciproční exteritorialitu v čínských přístavech. Plukovník však zemřel dříve, než se dostal do Pekingu a svůj úkol nemohl splnit.“54

Ke druhému pokusu došlo v roce 1793, kdy britská vláda vyslala do Pekingu zkušeného lorda George Macartneye.55 Šestapadesátiletý aristokrat měl již za sebou úspěšnou dráhu. Studoval práva v Londýně a byl v roce 1764, v sedmadvaceti letech, povýšen do rytířského stavu a vyslán ke dvoru Kateřiny II. Veliké do Ruska jako mimořádný vyslanec. V roce 1775 se stal guvernérem Britské Západní Indie, v letech 1776–1779 sloužil jako guvernér Grenady, stejnou funkci vykonával v období 1781–1785 v Madrásu. V roce 1792 se stal hrabětem a irským peerem, v následujícím roce byl vyslán do Číny jako zplnomocněný vyslanec.56

Císař Čchien-lung přichází do svého stanu v Džeholu před přijetím britského vyslance

Cestoval s poměrně velkou suitou 84 osob na palubě řadové válečné lodi Jeho Veličenstva Lion vybavené 64 děly, jíž velel kapitán sir Erasmus Gower. Lion připlul v srpnu 1793 k ústí řeky Pej-che (Beihe), která byla spojnicí z Pekingu k Tiencinu a do Č’lijského zálivu. V úterý 6. srpna 1793 vystoupil Macartney na břeh, setkal se s vicekrálem sídelní provincie Č’-li (Zhili), který jej informoval, že císař Čchien-lung jej nepřijme v Pekingu, ale v jurtě u svého loveckého zámečku v Že-che (Rehe/Džeholu) severně Pekingu, který byl darem k sedmdesátým narozeninám panovníka. Macartney přesedl na čínskou džunku, která se v doprovodu dalších džunek a sampanů vydala na plavbu do metropole. „Na stěžni této lodi vlál praporec, na němž čínské znaky oznamovaly, že dotyčný vyslanec Jeho Veličenstva ‚přiváží tribut rudých barbarů“, tedy je ve stejném postavení jako vyslanci sousedních států, které byly ve vazalském vztahu k Číně. Lord vezl dary v úhrnné hodnotě 13 124 liber, byly mezi nimi dalekohledy, globy, hodiny, hudební nástroje, dva kočáry, a dokonce horkovzdušný balón včetně muže, který byl ochoten v něm vzlétnout.“57 Celkem šlo o asi 600 darů vezených na 90 vozech.58

Za rozbřesku 14. září 1793 předstoupil Macartney v šarlatovém oděvu, ozdobeném nášivkou z diamantů a hvězdou rytíře Řádu lázně před čínského císaře, doprovázel jej sir George Staunton, přizdobený biretem doktora práv z Oxfordu, a jeho dvanáctiletý syn, který uměl trochu čínsky. Skutečnost, že Macartney nehodlal vykonat potupný ceremoniál kou-tou, se ukázala jako zásadní problém.59 „Plné kou-tou“ podle Immanuela Hsü spočívalo v tom, že dotyčná osoba na znamení podřízenosti třikrát poklekla a devětkrát udeřila hlavou o zem.60 Macartney projevil ochotu pouze pokleknout a uklonit se, jak to bylo zvykem na evropských dvorech, ale nic víc.61 Nabízel i kompromisní variantu – vykoná kou-tou, jestliže totéž čínští hodnostáři totéž vykonají před portrétem krále Jiřího III. v životní velikosti, který přivezl sebou. Mandarinové odmítli, totéž učinil i Macartney, a tak byl potupný ceremoniál kou-tou vynechán. „Čínští hodnostáři však zfalšovali oficiální zápis, v němž je uvedeno, že se Macartney podrobil ceremoniálu kou-tou jako zástupce země podřízené Číně. Obvykle je tento jejich postup vysvětlován snahou tomu zabránit, aby ‚nevznikl špatný příklad‘.“62

„Dvaaosmdesátiletý císař byl potěšen osobním dopisem krále Jiřího III. V zájmu dohody s Číňany byl Macartney zmocněn se zavázat, že Východoindická společnost zastaví dovoz opia do Číny, ale o tomto problému se nakonec vůbec nejednalo. Britské dary shledali mandarinové za natolik velký brak, že byly uloženy v Letním paláci u Pekingu, aniž je císař spatřil. Zaujala je pouze keramika Josiaha Wedgwooda a horkovzdušný balon, který nikdy předtím neviděli.“63

Stařičkého Čchien-lunga dary britského panovníka příliš nezaujaly. V dopise Jiřímu III. se vyjádřil jasně: „Podivné a drahé předměty mě nezajímají. Jak mohl Váš vyslanec vidět, vlastníme všechny věci. Nepřikládám žádnou váhu těmto podivným věcem, v naší zemi není žádné uplatnění pro výrobky z vaší země“.64 Syn nebes seděl onoho rána ve stanu a rozmlouval s malým Stauntonem. Dověděl se, že se chlapec během dlouhé cesty trochu naučil číst a psát čínsky. Promluvil na něj, Staunton mu odpověděl, poté jej vládce odměnil hedvábnou žlutou peněženkou.

Lord George Macartney a sir George Staunton

Hrabě Jurij Aleksandrovič Golovkin

„Macartney sice byl v Číně přijat s patřičnou úctou a zdvořilostí, ale jeho jednání bylo naprosto neúspěšné. Lord totiž doufal, že se mu podaří Číňany přimět k otevření některých přístavů pro britský obchod (uvažovalo se o Ning-po/Ningbo na jihu a Tiencinu na severu, popřípadě o několika dalších). Předpokládal, že dosáhne přijatelné dohody o celních tarifech a především – podaří se mu navázat diplomatické styky s Čínou. Žádného z těchto cílů však nedosáhl.“65 Mise, která stála 78 522 liber,66 skončila naprostým neúspěchem. Uvedenou částku nehradila londýnská vláda ale britská Východoindická společnost. Čchien-lung trval na tom, že v Pekingu nebude britské vyslanectví a veškerý vzájemný obchod bude nadále probíhat přes Kanton za stávajících podmínek. Podobné pokusy podnikly i další státy, ale ani jejich mise neuspěly.67 V roce 1795–1796 to byla nizozemská mise vedená Isaaacem Titsinghem, který se dokonce podrobil a vykonal rituál kou-tou, ale svého cíle nedosáhl. Podobně skončila i ruská mise hraběte Jurije Aleksejeviče Golovkina v roce 1806.

Také druhá britská mise, jíž vedl lord William Pitt Amherst, hrabě z Aracanu, v roce 1816 nepřinesla očekávaný výsledek.68 Třiačtyřicetiletý aristokrat získal po smrti svého strýce v roce 1797 titul lorda, v roce 1809 působil jako zvláštní vyslanec na Sicílii a v roce 1816 odjel v doprovodu svého syna Jeffreyho jako zvláštní vyslanec do Číny. Doprovázel jej sir George Staunton, který byl jako chlapec v Číně s lordem Macartneyem v roce 1793 a hovořil s císařem Čchien-lungem. Amherstovým cílem bylo zlepšit podmínky pro britský obchod, v tomto směru hodlal dosáhnout osobní záruky čínského císaře, aby byly vyloučeny privátní akce místních úředníků. Poté, co lord dorazil do Tiencinu, trvali Číňané na tom, aby se podrobil ceremoniálu kou-tou.

Staunton mezitím nabyl velké zkušenosti, hovořil plynně čínsky a působil jako šéf Zvláštního výboru vrchních lodních komisionářů Východoindické společnosti, který jako tzv. taipan^69 vykonával dozor nad britskými obchodníky v Kantonu. Jelikož dobře chápal význam rituálu kou-tou, doporučil Amherstovi, aby za žádných okolností nepřistoupil na jeho vykonání. „Dobře věděl, že když se vyslanec podrobí ceremoniálu kou-tou, dostane se na roveň poslů z vazalských zemí, s nimiž se, přirozeně, žádná jednání nevedla.“70 Nebyl problém o tom lorda přesvědčit, neboť byl ochoten jednat pouze za předpokladu rovnosti. Odmítl tedy kou-tou vykonat a poté se Číňané pokusili přimět Amhersta k ústupnosti a manévrovali poněkud bizarním způsobem. Vzbudili lorda uprostřed noci a navrhli mu, že opustí místnost a on vykoná kou-tou vůči prázdnému trůnu. Toto řešení Staunton překazil a nakonec Amherst opustil Čínu – aniž spatřil císaře.71 Ztroskotání mise další lordovu kariéru neohrozilo, neboť v letech 1823–1827 vykonával funkci generálního guvernéra Indie.

Britům bylo stále jasnější, že podobná jednání neposkytují výhled na příznivé řešení. Pokud šlo o kantonský obchod, existovaly tři varianty dalšího možného vývoje. Mohl zcela zaniknout, probíhat dále pod výlučnou čínskou kontrolou nebo přicházelo v úvahu použití síly k prosazení podmínek přijatelných pro Brity.

Čaj a opium

Dnes je čaj, připravovaný ze sušených lístků rostliny Camelia chinensis, nejrozšířenějším nápojem na světě. Kolébkou jeho pěstování je Čína, respektive pohraniční oblast mezi severní Barmou a jihozápadní Čínou. Počátky produkce čaje v Číně spadají do doby panování dynastie Chan, uvádí se, že šlo o 2. nebo 1. století před naším letopočtem. Čaj se pěstoval pouze v Říši středu a Japonsku až do prvních dekád 19. století. Východoindická společnost začala zavádět tuto plodinu v Indii ve dvacátých letech 19. století,72 ve velkém se začal pěstovat ve třicátých letech v Assámu.73 V roce 1841 přivezl Archibald Campbell semena čínského čaje do indického Dárdžilíngu, kde se pak jeho pěstování naplno rozvinulo v padesátých letech 19. století, avšak teprve od roku 1858 dovážela Východoindická společnost indický čaj do Londýna.74 Pěstování se posléze ujalo také na Cejlonu, na Formose, v Turecku a africké Keni.75

První informace o této rostlině v Evropě přinesla proslulá práce Giambatisty Ramusia Delle navigazione e viaggi z roku 1545. Loď Nizozemské východoindické společnosti přivezla první náklad čaje z Macaa na Jávu v roce 1607. Jako první Angličan se o čaji zmiňuje Richard Wickham, který vedl zastoupení Východoindické společnosti do Japonska v roce 1615. Obvykle se tvrdí, že v roce 1664 dostal anglický král Karel II. dvě libry čaje z Číny v podobě podivně vonících sušených lístků. Samuel Pepys, proslulý autor deníku zachycujícího události po restauraci dynastie Stuartů, ho ochutnal již roku 1660.76 Tady začíná, pro Středoevropana poněkud podivná a zčásti nepochopitelná anglická posedlost čajem, jehož se do Británie dováželo postupně stále větší množství. Čaj se stal hlavní komoditou, na jejíž vývoz z Číny se soustřeďovali cizinci. Význam ostatního vyváženého zboží, ať šlo o hedvábné látky, porcelán či jiné artikly, byl podstatně menší. Stovky tun čaje ročně putovaly ve formě lisovaných cihel pozemní trasou do Ruska, podobné množství ročně exportovali po moři Američané a Nizozemci. Avšak hlavními zájemci byli Britové a do ztráty monopolu na obchod s Čínou mohla čaj do Británie legálně dovážet jen Východoindická společnost.

Šlo o dva hlavní druhy čaje – zelený a černý. Černý čaj se pěstoval v provincii Fu-ťien (Fujian). Každý rok na přelomu března a dubna probíhala první sklizeň, druhá sklizeň v půli května, třetí koncem června, popřípadě čtvrtá v srpnu, a na podzim poslední, pátá, z níž se připravoval čaj, který se už „téměř nedal pít“.77 Čaj sklízený brzy na jaře se dostával do Kantonu v údobí od října do ledna a byl uložen ve skladech faktorií. V případě potřeby byl tento čaj vybalen, přesušen a znovu zabalen, nejkvalitnější čaj byl dopravován v olověných nebo dřevěných schránkách. Plavba z Číny do Evropy trvala 6 měsíců, odolnější proti znehodnocení byl černý čaj. Čaj, který se dostal do skladů v Kantonu v srpnu, byl skladován do příštího podzimu, a byl tři roky starý, než se dostal ke spotřebiteli do Británie^78

Vývoz čaje z Číny do Británie rychle a trvale stoupal zejména poté, co britský parlament roku 1784 schválil zákon, jímž bylo clo na čaj sníženo z dosavadních 125 na 12,5 %.79 Jestliže v roce 1784/85 bylo do Británie dovezeno přes 15 milionů liber (6795 tun), vývoz se do počátku třicátých let 19. století zdvojnásobil.80 Do roku 1817 údajně Čína dostala celkově jako úhradu za čaj neuvěřitelných 150 mil. liber.81 Jen pro představu o významu čaje pro britský obchod s Čínou – v letech 1811–1819 obnášela hodnota celkového britského dovozu z Číny 72 milionů liber, z toho za čaj přes 70 milionů liber. V posledních letech existence monopolu Východoindická společnost dovážela 30 mil. liber čaje ročně, což na clech přinášelo londýnskému ministerstvu financí 2,3 mil. liber.82

Dovoz čaje se stal pro Británii tak důležitý, že na základě zákona musela Východoindická společnost mít ve skladech zásoby na rok a samozřejmě vždy prodávala ten nejstarší čaj. Do roku 1785 vyvážela Východoindická společnost z Číny každoročně průměrně kolem 7000 tun čaje, na počátku 19. století dovezlo ostrovní království přes 9000 tun ročně, koncem dvacátých let se britská roční spotřeba přiblížila hranici 14 000 tun. Na počátku třicátých let 19. století měla Východoindická společnost ročně z obchodu čajem zisk 1 milion liber.83 Posuzováno z hlediska ekonomického zájmu britské vlády rozhodně nešlo o okrajovou záležitost. Celkové roční příjmy z cel na zboží dovážené z Číny obnášely 4,2 mil. liber, z toho jen za čaj dosahovaly sumy 3,5 milionu liber, což tehdy byla zhruba polovina výdajů na britské válečné námořnictvo a příjmy z cel na čaj reprezentovaly plných 10 ٪ veškerých příjmů britské vlády.84

Časem ovšem vznikl pro Brity velmi naléhavý problém, čím za čaj Číňanům platit. „Po dlouhou dobu spočíval základní problém Britů v tom, že v podstatě neměli Číňanům co nabídnout. Tradiční artikl – vlněné látky – se ukázal být v Číně prakticky neprodejným. Jen v letech 1710–1759, tedy ještě předtím, než Východoindická společnost získala monopolní postavení, zaplatili Britové za čaj ohromující částky v drahých kovech – téměř 26 mil. liber ve zlatě a stříbře, ale dodali do Číny zboží jen za 9 milionů liber.85 Nejen Britové, ale i další interesenti na čínském obchodě začali hledat artikl, který by měl v Číně odbyt, a takto došlo k vyrovnání obchodní bilance.“86 Avšak zdálo se, že Číňané mají, jak prohlásil Robert Hart,87 všechno – „rýži – nejlepší potravinu na světě, čaj – nejlepší nápoj a nejlepší materiály k šití oděvů – bavlněné a hedvábné látky a kožešiny“.88

„Řešením se nestal dovoz ginsengu, který měl zvláště mezi Mandžuy pověst výtečného afrodisiaka. Nepřinesl ho ani import kožešin a tuleních kůží zejména Američany. O ně byl v Číně značný zájem a obchod byl pro cizince velice lukrativní – na počátku 19. století prodávali američtí obchodníci v Kantonu tulení kůže se ziskem více než 1000 %.89 Tento zdroj pohádkových zisků se však brzy vyčerpal, neboť během krátké doby byli tuleni na hlavních lovištích téměř vybiti. Jestliže v roce 1812 bylo do Číny dovezeno 1 730 000 tuleních kůží, v roce 1830 jich bylo již jen 6000.“90 Lze souhlasit s názorem, že „britští pijáci čaje posunuli údaje o obchodu v Asii do červených čísel“.91 „Artiklem, který pomohl Britům i dalším vyrovnat obchodní bilanci, změnit ji v jejich prospěch, získat prostředky k nákupu čínského zboží a nakonec dosáhnout obrovských zisků, se stala zhoubná droga – opium.“92 O něm Robert Taylor, jeden z obchodníků, konstatoval již roku 1818: „Je jako zlato, mohu je prodat kdykoli.“93

Surové opium^94 je de facto zaschlá šťáva vytékající z nařízlých nedozrálých makovic máku setého (Papaver somniferum), která na vzduchu tuhne v hnědou hmotu, obsahující zhruba dvanáctiprocentní analgeticky působící alkaloid morfin. Přítomny jsou i další opiáty jako například kodein. Dnes se z opia vyrábějí morfin a kodein pro lékařské účely.95 Opium má silný narkotický účinek, tiší bolest, vyvolává pocit blaha a celkový útlum organismu, proto se již od starověku používalo v lékařství při léčbě různých onemocnění provázených horečkami, průjmů, úplavice, astmatu, revmatismu, cukrovky, malárie, cholery, artritidy, chronického kašle a dalších nemocí. V Číně za dynastie Ming bylo velmi populární užívání afrodisiak obohacených o opium. Po léta lékaři předepisovali svým pacientům laudanum, tinkturu připravenou z opia a kafru. Droga také našla uplatnění v souvislosti s některými rituálními úkony.

Opium bylo zřejmě známé už v pravěku, existují důkazy o jeho užití na konci mladší doby kamenné kolem roku 5000 př. n. l. Jeho původ je nejasný, předpokládá se, že je v některé zemi na pobřeží Středozemního moře, kde se rozšířilo již ve starověku. K první kultivaci máku k výrobě opia došlo v Mezopotámii kolem roku 3400 př. n. l., proslulými producenty opia byli i staří Egypťané, kteří pěstovali tzv. thébské opium kolem roku 1300 př. n. l. v období Nové říše.

Opium bylo nepochybně nejdůležitějším obchodním artiklem, který v 19. století ovlivnil vztahy Číny se Západem. Tehdy však nešlo o nějakou novinku. Číňané požívali opium „dávno předtím, než se Evropané naučili pít kávu a kouřit tabák“,96 první zmínky o opiu pochází již z doby vlády dynastie Tchang (618–906). Pěstování máku, z něhož se vyrábělo opium, se rozšířilo díky arabským obchodníkům nejprve v Persii, odtud se dostalo do Indie a na přelomu 7. a 8. století do Číny.97 Nizozemská Spojená východoindická společnost začala vyvážet opium z Bengálska již v roce 1659, tedy téměř sto let předtím, než je po vítězství v bitvě u Palásí roku 1757 na dlouhou dobu ovládla britská Východoindická společnost. Nizozemci směňovali na Jávě opium za koření a současně drogu využívali k oslabení odporu Indonésanů. Na počátku 17. století na čas ovládali ostrov Formosu (Tchaj-wan), kolem roku 1620 začali přimíchávat opium do tabáku, neboť předpokládali, že kouřením této směsi zabrání nákaze malárií. Z ostrova se přenesl zvyk kouření tabáku s opiem do čínské pobřežní provincie Fu-ťien, odkud se šířil dále. Po čase již Číňané k opiu tabák přestali přidávat. Od poloviny 18. století se kouření opia v Číně značně rozšířilo. Přesto import opia v této době nedosahoval příliš velkých rozměrů, šlo zhruba o 1000 beden ročně.98

Charakteristickým nářadím kuřáků se staly stříbrem zdobené dýmky, dlouhé přes 40 centimetrů, s náustky z býčího rohu, jimiž narkoman vdechoval hustý bílý kouř. Morfin obsažený v opiu se při jakémkoli způsobu užití velmi rychle vstřebává do krve. Jestliže se surové opium smíchá s tabákem nebo s betelovými listy, vznikne tzv. madak, který obsahuje zhruba 0,2 % morfinu a má nesrovnatelně menší účinky než tzv. čand, který obsahuje opium po rafinaci vařením ve vodě a filtrováním a je v něm 9–10 % morfinu. Kuřáci se, bohužel, rychle přeorientovali na kouření čandu. Nepříznivé účinky opia na organismus byly zjevné a mimo jakoukoli pochybnost. V zásadě se uživatel stal, stejně jako v případě požívání jiných drog, jejím otrokem s případnými zločinnými sklony. Abstinenční příznaky se v případě přerušení požívání projeví nejpozději do 12 hodin. Droga nepříznivě ovlivňuje srdeční činnost, vyvolává poruchy dýchání, vede ke snížení váhy a k poruchám metabolismu.

Jestliže užívání drogy vyvolalo v Číně znepokojení císaře a dvora již poměrně velmi brzy, je překvapivé, jak malou pozornost této věci věnovali v Británii, kam byla droga importována z Turecka, Egypta a některých evropských zemí.99 Na ostrovech byl prodej opia a přípravků z něj naprosto volný, lékaři až do konce 18. století předepisovali laudanum, „jako kdyby to byl aspirin“.100 Řada slavných osobností podlehla droze. Robert Clive, baron z Palásí (1725–1774), jeden z prvních budovatelů britské pozice v Indii, se pravděpodobně předávkoval v devětačtyřiceti letech.101 Z dalších jen namátkou jmenujme politika a velkého bojovníka proti otroctví Williama Wilberforce (1759–1833), který sice založil společnost pro boj s alkoholismem, ale na druhé straně zdravotní obtíže spojené se dnou překonával pomocí opia. Podobně na tom byl básník, lékař a kněz George Crabbe (1754–1832). Také velký anglický romantický básník a filosof Samuel Taylor Coleridge (1772–1834), autor jedinečné básně Píseň o starém námořníkovi, drogu užíval. Celý život měl velké psychické problémy, trpěl úzkostmi a depresemi, žaludečními křečemi a opakovaným zvracením, zemřel na selhání plic, které někdy bývá připisováno nadměrnému požívání opia. Spisovatel Thomas Penson De Quincey (1785–1859) – ovlivnil Poea, Baudelaira i Gogola – poprvé požil drogu v roce 1804. Stejně jako Coleridge trpěl duševní poruchou, která se projevovala mimořádnou nervozitou, nekontrolovatelnými záchvaty pláče, zuřivosti a strachu. Vhled do stavu způsobeného požíváním drogy poskytl autobiografickým spisem Zpovědi anglického poživatele opia, který v roce 1821 vyvolal skandál. Droga zřejmě zůstala populární mezi umělci i ve 20. století, což dokládá například příběh francouzského básníka a spisovatele Jeana Cocteaua (1889–1963), který po smrti přítele Radigueta v roce 1923 propadl opiu a kouřil 10 dýmek denně.

Velmi závažná byla skutečnost, že se v 19. století v Británii rozšířilo užívání opia v lidových vrstvách, což bylo způsobeno poklesem jeho ceny, droga byla lacinější než pivo nebo gin. Bez ohledu na různá varování lékárníci měli vysoké příjmy z prodeje, snad nejsmutnější bylo, že různé dryáky obsahující opium se prodávaly na utišení těch nejmenších dětí. Lektvary jako byly Godfreyova šťáva, Klid za penny nebo Uklidňující sirup matky Baileyové byly k dostání v lékárnách, jeden manchesterský lékárník prodával 5 galonů^102 těchto „tišících prostředků“ týdně a zásoboval jimi 700 domácností.103 Děti touto cestou získaly návyk, jehož neblahé důsledky je možné si představit.

V Číně si překvapivě brzy uvědomili přicházející nebezpečí, císař Jung-čcheng k šíření opia v roce 1729 poznamenal: „Nestoudní darebáci lákají syny z dobrých rodin ke kouření kvůli vlastnímu zisku […] mladíci jsou zkorumpováni, až se jejich život i život jejich rodin zhroutí a zbudou jen obtíže.“104 V témže roce vyšel první edikt zakazující dovoz a prodej opia, trestán ale nebyl ten, kdo opium kupoval a kouřil. Další významné edikty vyšly v letech 1780 a 1796, kdy byl zakázán dovoz i pěstování.105

Dovoz opia do Číny kontrolovali až do sedmdesátých let 18. století Portugalci. Britská Východoindická společnost sice v roce 1773 převzala kontrolu produkce a prodeje opia v těch oblastech Indie, které ovládala, ale nechtěla porušovat čínské zákazy, aby neohrozila obchod s čajem. Proto již v roce 1771 doporučil Zvláštní výbor Východoindické společnosti v Kantonu prezidenciím^106 v Bombaji a Madrásu, aby zabránily nelegálnímu vývozu opia, který by mohl narušit ostatní obchod. Přesto se v devadesátých letech 18. století, kdy Východoindická společnost již monopolně ovládala britský obchod s Čínou, dováželo ročně do Nebeské říše zhruba 4000 beden.107

Na jedné straně britská Východoindická společnost nechtěla ohrozit obchod čajem, na němž měla eminentní zájem, ale na druhé straně bylo jejím cílem, aby se opium, produkované v Indii pod jejím monopolním dohledem od roku 1793, prodalo v Číně. Proto vznikl poněkud zvláštní systém. Bengálsko a přilehlé oblasti zahrnovaly části území dvou prezidencií, z nichž každá kontrolovala 10–12 podřízených obvodů. První prezidencie byla kompetentní pro Bengálsko a Bihár, území druhé sahalo od hranice Biháru k severozápadu až k Ágře a Meráthu. Z první se soustřeďovalo a zpracovávalo opium v Patně (odtud jeho pojmenování), z druhé v Gházipúru, zdejší opium mělo název podle nedalekého města Benáresu.

Po skončení období monsunových dešťů, zhruba na přelomu září a října, se vydávali úředníci Východoindické společnosti v severovýchodní Indii na venkov, aby uzavřeli s místními rolníky smlouvy o pěstování máku na jejich polích a vyplatili jim zálohy. Tento smluvní systém vznikl zhruba v letech 1764–1781.108 Setba proběhla v listopadu, po příslušné době byly makovice naříznuty, proběhl sběr a lisování do tabulek nazývaných v severní Indii čupattí. Surový materiál putoval v březnu k dalšímu zpracování do center v Gházipúru a Patně, kde byla prověřována jeho čistota.109 Po vysušení klesl obsah vody v materiálu na 30 %, opium pak bylo zpracováno do tzv. bochánků a proběhlo dosušování. V Patně v polovině 19. století pracovalo asi 150 dělníků, kteří vyprodukovali na 7000 bochánků denně. Ty pak byly naloženy do beden z mangového dřeva, zapečetěny smolou a na lodích dopravovány po Ganze a Huglí od listopadu do března následujícího roku do Kalkaty. Zde pak probíhaly dražby, opium kupovali soukromí zájemci, především Britové a indičtí Pársové, známí jako „country traders“,110 jejichž lodi se plavily mezi Indií, Čínou a Nizozemskou východní Indií.

Opiové lodi u Ling-tingu (William John Huggins, po roce 1824)

Obchodníci, kteří kupovali opium v dražbách v Exchange Rooms na Tank Square v Kalkatě, však nebyli těmi, kdo ho prodávali v Číně. Sezóna prodeje opia začala první pondělí po Vánocích – tehdy se vydražilo až 6000 beden drogy, krátce nato byly naloženy a lodi odpluly do Singapuru, kde prodaly část nákladu. Se zbývajícím opiem zamířily zprvu do Skřivánčího zálivu u Macaa (v letech 1780–1793), posléze na ostrov Ling-ting^111 v Kantonském zálivu asi 20 mil severovýchodně od Macaa, kde byl přeložen na skladovací lodi a poté překládán na čínské hulky, jejichž kapitány byli Britové nebo jiní Evropané. Do Kalkaty se opiové klipery vracely zhruba v únoru, lodi s dalšími dodávkami drogy pak vyplouvaly v únoru, dubnu, květnu a někdy i v červnu a červenci.112

Na palubách hulků bylo opium kvůli snadnější přepravě složeno do speciálních vaků, jež v některé z vesnic na pobřeží přebírali čínští pašeráci. Teprve když se opium ocitlo na čínském území, mohlo být s ohledem na zákaz jeho dovozu považováno za kontraband. Pašeráci pak přepravovali drogu na člunech nazývaných „bojovní draci“, „rychlí krabi“ nebo „stonožky“, které měly pro tento účel vynikající dispozice. Byly velké, štíhlé a mimořádně rychlé, opatřeny byly 20–50 vesly a jedním nebo dvěma stěžni, na lodi bylo obvykle kolem 70 velmi zkušených námořníků. Jejich výzbroj naprosto odrazovala džunky mandarinů od jakéhokoli střetu s nimi. Obvykle tyto džunky setrvaly v bezpečné vzdálenosti, aby „s vlajícími prapory a fábory, za burácení gongů, se po několika zbytečných manévrech vrátily na svá kotviště a pak [velitelé – pozn. aut.] poslali bombastickou zprávu do Kantonu oznamující zničení ‚cizích zlodějů’, kteří přišli otrávit poddané Jeho Nebeského Veličenstva touto odpornou drogou“.113 Na začátku třicátých let čínské úřady odhadovaly, že se takovýchto člunů pohybuje na Perlové řece 200–300.114

Mandarinové s velkou ochotou přijímali úplatky. Již v roce 1814 založili cizí obchodníci v kantonských faktoriích společný korupční fond, do něhož odváděli poplatek 40 dolarů za bednu, což v tomto roce představovalo sumu 100 000 dolarů.115 Navíc většina místních úředníků holdovala opiu a ochotně spolupracovala. Ostatně nejednou právě džunky mandarinů, určené k ostraze řeky, samy pašovaly opium. Již na konci dvacátých let inkasovali velitelé loďstva určeného k boji proti pašování opia od pašeráků opia měsíčně 3000 taelů.116 Aktivity čínských pašeráků často financovaly velké čínské bankovní domy, které nejednou obrovské zisky z obchodu s opiem používaly k půjčkám čínské vládě. Cizinci odhadovali, že v roce 1835 byl téměř každý úředník v Kantonu nějak zapleten do obchodu s opiem, a „jelikož pašeráci vypláceli úředníkům částky pravidelně, jako by to byly daně, napomáhali kontrolorovi cen […] dodávat velké sumy peněz do císařových soukromých fondů. Císařská domácnost tak jasně profitovala. Žádný div, že cizinci považovali čínské oficiální protesty jen za divadlo.“117

Vzhledem k čínským zákazům zmínění obchodníci sice opium do Číny pašovali, ale Východoindická společnost se vyhnula možnému obvinění z porušování čínských zákonů. Rozdíl mezi úhrnem vydražených cen opia v Kalkatě a částkou původně vyplacenou indickým rolníků pak byl ziskem Východoindické společnosti, který v posledních dekádách 18. století neustále stoupal – v roce 1773/74 obnášel 39 837, 1783/84 78 300 a roku 1793 již dosáhl 250 000 liber.118 Společnost dokázala ještě na počátku 19. století v důsledku monopolních výsad uplatnit svůj vliv natolik, že obchod s čajem, pro ni nejcennější, nebyl ohrožen a udržovala obchod s opiem v mezích – ostatně v letech 1801–1820 pouze dvakrát překročil dovoz do Číny 5000 beden za rok.119 Vedení společnosti takto po určitou dobu preferovalo „malý obchod za existence vysokých cen“. Avšak teprve po letech vznikla bilanční rovnováha s ohledem na platby za čaj a hedvábné tkaniny.

Situaci postupně změnilo několik důležitých skutečností. Předně, v západních oblastech střední Indie se pěstovalo v oblasti Malwa (z toho byl také odvozen jeho název) v Rádžputáně opium, jehož produkci a distribuci zprvu Východoindická společnost nekontrolovala, neboť šlo o oblast tzv. knížecích států. Toto opium bylo lacinější, v roce 1818 se ho dovezlo do Macaa jen 2000 beden, ale postupně v importu do Číny zcela převážilo (tabulka č. 1). Britové se pokusili čelit této konkurenci standardním způsobem – zvýšili produkci a stlačili ceny – bedna bengálského opia stála v roce 1819 2075 dolarů, 1821 již jen 1552 dolarů.120 Řešení přinesla až třetí vítězná válka s Maráthy za guvernéra Warrena Hastingse^121 v letech 1817–1818, kdy byla nezávislost tohoto zdroje zlikvidována, zdejší vývoz přes Bombaj byl zatížen takovými poplatky, že Portugalci, kteří byli na tomto obchodu nejvíce zainteresováni, ztratili předchozí výhody.

Faktorem, který podstatně změnil situaci, byla větší účast obchodníků z dalších zemí. Nejen Britové, ale i příslušníci ostatních států, zainteresovaní na kantonském obchodu, se současně podíleli na pašování opia. Američané, Francouzi, Portugalci i další dováželi do Číny drogu z Turecka a Persie. Poměrně velmi aktivní byli Američané. Empress of China byla první americkou lodí, která v roce 1784 připlula přímo do Kantonu.122 Obvykle můžeme narazit na tvrzení, že na přelomu 18. a 19. století byli Američané největšími rivaly britské Východoindické společnosti v kantonském obchodu, vždyť jenom v sezóně 1805–1806 vyvezli z Kantonu 11 milionů liber čaje na 37 lodích, zatímco Britové exportovali 22 mil. liber na 49 lodích.123 To byla ovšem, zdá se, výjimka, neboť pokud šlo o vývoz z Kantonu, Američané průměrně zajišťovali zhruba jen 10 % jeho objemu. V ojedinělých případech velké americké obchodní domy, jako byla například firma Olyphant & Co., ze zásady opiem neobchodovaly, neboť její majiel D. C. W. Olyphant byl „zbožný, oddaný služebník Krista a přítel Číny“,124 ale jak napsal Quarterly Review, „s jednou nebo dvěma výjimkami, každý americký dům v Číně je v obchodě angažován. U Ling-tingu i u pobřeží jsou americké skladovací lodi“.125 Podle některých údajů začali Američané dovážet opium do Říše středu již koncem devadesátých let 18. století, podle jiných byla první vlaštovkou briga Sylph z Philadelphie, která připlula do Macaa v roce 1811 s nákladem tureckého opia.126 Američané začali dovážet lacinější perské a turecké opium i drogu z Indie a nakonec si „zmonopolizovali [obchod – pozn. aut.] tureckým produktem natolik, že mnozí Číňané došli k závěru, že Turecko musí být součástí Spojených států“127 – ovšem z Osmanské říše se do Číny v této době dováželo zhruba pouze 5 % opia.

Na konci 18. století byl již demoralizující účinek drogy zřetelný. V prvních dvou dekádách 19. století však britská Východoindická společnost ještě dokázala udržovat praxi vysokých cen, proto v Číně rostla závislost na opiu jen relativně pomalu. Společnost nechtěla narušit ostatní obchod s Čínou, především jí šlo o obchod čajem. Oněch nanejvýš 5000 beden opia dovážených ročně přispívalo k vyrovnanější bilanci obchodu, ale ještě nemělo pro Čínu katastrofální důsledky. Opium bylo drahé, takže mu propadali většinou mladí muži z bohatých rodin.

V době prvního zákazu v roce 1729 se do Číny dováželo 200 beden opia ročně, což bylo skutečně zanedbatelné množství, navíc bylo konzumováno většinou pouze v jižních provinciích Kuang-tung a Fu-ťien ve formě slabého madaku. V šedesátých letech 18. století bylo do Číny dodáváno po souši přes Barmu a Střední Asii resp. po moři přes Macao celkem až 2600 beden ročně. Koncem století se s poklesem cen nová móda začala šířit, letech 1780, 1796 a 1799 vyšly další edikty a nařízení zakazující dovoz drogy i pěstování máku v Číně. Efekt byl vcelku velmi malý, kouření se postupně rozšířilo ve všech vrstvách společnosti. Dovoz opia od počátku 19. století je možno rozdělit na tři fáze – 1800–1820, 1821–1830 a 1830–1840 (tabulka č. 2).

V první fázi bylo průměrně dováženo 4500 beden, import probíhal hlavně přes Macao, kde v roce 1801 stála bedna opia Patna 560–590 dolarů, opium Malva bylo podstatně levnější, bednu bylo možné koupit za 400 dolarů.128 Požívání opia se začalo šířit i mimo jižní provincie, roku 1813 byl císař Ťia-čching informován, že opiu holdují jak eunuši, tak důstojníci palácové gardy v Pekingu, to vedlo k novým nařízením a tvrdým opatřením – důstojníci museli opustit armádu, dostali 100 ran bambusovou holí a dva měsíce museli nosit „dřevěný límec“.129 Eunuši dopadli hůře, kromě okamžitých fyzických trestů byli posláni do vyhnanství v pohraniční provincii Chej-lung-ťiang (Heilongjiang) v Mandžusku na nehostinném severu říše. Dokonce se prokázalo, že opiu holdovali i císařští princové I-keng (Yigeng) a Fu-si (Fuxi), trestem pro ně byla doživotní ztráta titulů a pozastavení výplaty apanáže na dva roky.130

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rudí barbaři před branami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.