Izba zázrakov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Julien Sandrel

Izba zázrakov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Matilde.

Mojej dcére a môjmu synovi.

So, tell me something, Miss Thelma.

How is it you ain’t got any kids?

I mean God gets you something special,

I think you oughta pass it on.

Ridley Scott, Thelma & Louise

I
MÔJ KRÁĽ

1
10.32

– Ľudo, je najvyšší čas! Tak šup, nech ti to nemusím opakovať stokrát. Vstaň a obleč sa, inak to nestihneme. Už je deväť dvadsať.

Tak nejako sa začal deň, ktorý mal byť najhorším v mojom živote. Ešte som netušila, že môj život sa už čoskoro rozdelí na obdobie pred sobotou 7. januára 2017, 10.32, a po nej. Že už navždy bude to pred, minúta, ktorej plynutie by som tak veľmi chcela naveky zastaviť, tie úsmevy, prchavé okamihy šťastia, obrazy navždy vryté do temných zákutí mojej mysle. A navždy bude to po, všetky tie „prečo“ a „keby“, tie slzy, výkriky, nekresťansky drahá maskara roztekajúca sa mi po lícach, jačiace sirény, pohľady plné odporného súcitu, neovládateľné kŕče v žalúdku, ktorý to odmieta prijať. To všetko bolo predo mnou, pravdaže, zahalené tajomstvom, ktoré poznali iba bohovia – ak nejakí existovali, o čom som veľmi pochybovala. Čo si tí hore v ten deň o 9.20 mysleli? O jedného viac či menej, na tom predsa nezáleží? Naozaj to chceš? Nie som si celkom istý, ale prečo nie? Napokon, pravda, prečo nie, svet sa preto nezrúti. To všetko, bohovia aj moje srdce, bolo v tej chvíli úplne mimo mňa. Bola som iba ja, krôčik od bodu zlomu, od zvratu, spoza ktorého už niet návratu. Bola som sama a hromžila som na Ľuda, ktorému bolo, ako inak, všetko úplne jedno.

V duchu som skuvíňala, že sa z toho chalana raz zbláznim. Polhodinu som sa márne snažila dostať ho z postele. Na poludnie sme sa mali stretnúť s mojou matkou a spolu ísť na obed. Tú osobnú kalváriu som podstupovala vždy raz za mesiac, ale tentoraz som mala v pláne zastaviť sa cestou na Haussmannovom bulvári a kúpiť si krvavočervené lodičky, o ktorých som snívala, odkedy sa začali výpredaje. Chcela som si ich obuť na pondelňajšiu schôdzu s najvyšším šéfom kozmetickej spoločnosti Hegemónia, pre ktorú som dňom aj nocou drela už dobrých pätnásť rokov. Viedla som tím dvadsiatich ľudí oddaných vznešeným ideálom vývoja reklamy a inovácií šampónu, ktorý navždy skoncuje s vašimi lupinami, čo v preklade znamenalo, že jedna z dvesto testovaných žien sa po jeho použití úplne zbavila šupín vo vlasoch. To, že nám právne oddelenie Hegemónie po urputných bojoch udelilo povolenie uvádzať túto formuláciu, som v tom čase považovala za jedno zo svojich osobných víťazstiev. Išlo o zásadnú vec z hľadiska predaja, zvýšenia môjho platu, letných prázdnin s Ľudom a nových lodičiek.

Ľudo síce niečo brblal, ako inak, nakoniec sa však rozhodol požiadavke svojej matky vyhovieť. Nasúkal sa do príliš úzkych džínsov s príliš nízkym driekom, ošpliechal si tvár vodou, päť minút si dômyselne prepracovanými pohybmi ježil vlasy, napriek mrazivému rannému vzduchu si odmietol dať čiapku, nezrozumiteľne niečo zamumlal, ale ja som presne vedela, čo chce povedať (to fakt musím ísť s tebou?), nasadil si slnečné okuliare, vzal pod pazuchu skejt – špinavú, na oboch stranách počmáranú dosku, na ktorú som každý štvrtý deň kupovala nové pretekárske kolieska –, obliekol si ultraľahkú červenú páperku značky Uniqlo, zhrabol balíček plnených čokoládových sušienok, vysŕkal ovocnú výživu ako päťročné decko a konečne privolal výťah. Pozrela som na zápästie. Hodinky ukazovali desať hodín dvadsaťjeden minút. Skvelý medzičas. Zatiaľ ideme podľa môjho na sekundu presne vyrátaného harmonogramu. Nechala som si rezervu, človek nikdy nevedel, ako sa ranný rituál jeho veličenstva Ľudovíta Veľkého pretiahne.

Vonku bolo nádherne, na jasnej zimnej oblohe ani obláčika. Priezračný vzduch mrazivých dní som odjakživa milovala. Najmodrejšie a najčistejšie nebo som videla počas služobnej cesty v Moskve. Ruská metropola je pre mňa kráľovnou zimnej oblohy. V ten deň sa aj Paríž zahalil do moskovského hávu a vrhal na nás oslnivé pohľady. Spolu s Ľudom sme vyšli z nášho domu v desiatom obvode a vydali sa popri kanáli Saint-Martin k železničnej stanici Gare de l’Est. Prepletali sme sa medzi rodinkami na prechádzke a turistami zhypnotizovanými pohybom nákladných lodí, ktoré sa šinuli cez plavebnú komoru pri Moste Eugena Varlina. Ľudo sa na svojej štvorkolesovej doske hnal predo mnou. Sledovala som ho pohľadom a bola pyšná na ten kúsok chlapa, ktorý z neho vyrástol. Mala by som mu to povedať – také myšlienky treba vysloviť, inak sú celkom nanič –, ale neurobila som to. Ľudo prešiel v poslednom čase výraznou zmenou. Prudko sa vytiahol, ako býva v jeho veku zvykom, krehké chlapčenské telíčko sa premenilo na dobre stavané telo tínedžera a na stále bacuľatých lícach, zatiaľ bez stôp akné, sa mu začali objavovať prvé náznaky budúcej brady. Všetko nasvedčovalo, že z neho raz bude krásavec.

Čas tak rýchlo letí. Vybavil sa mi obraz, ako sa prechádzam po nábreží Valmy, pravou rukou tlačím petrolejovomodrý kočík a v ľavej držím mobil. Pri tej spomienke som sa zrejme pousmiala. Alebo sa mi to zazdalo, až keď bolo po všetkom? Pamäť ma zrádza, ťažko si vybavujem myšlienky, ktoré sa mi v tých zlomových okamihoch preháňali hlavou. Keby som sa len mohla vrátiť o niekoľko minút naspäť, bola by som pozornejšia. A keby som mohla vrátiť niekoľko mesiacov, ba rokov, toľko vecí by som zmenila.

Ozvala sa najnovšia pieseň od The Weeknda, čo mi Ľudo stiahol do smartfónu ako zvonenie. Volal J. P. Dopekla! Prečo mi šéf volá v sobotu ráno? Isteže, nebolo to prvý raz. Keď človek pracuje pre gigant ako Hegemónia, musí rátať s tým, že občas treba vyriešiť naliehavý prípad. Keď si to slovo dnes vybavím, keď niekto použije výraz „naliehavý prípad“, naberá úplne iný význam. Ak treba dotiahnuť prezentáciu, spustiť spotrebiteľský test či odsúhlasiť flakón, už nikdy nepoviem, že to je naliehavý prípad. Čo na tom môže byť také naliehavé? Ide o život? V tej chvíli som však takto neuvažovala. Iba som sa v duchu spýtala, čo má J. P. také súrne, že mi to musí povedať hneď a zaraz. Tušila som, že to nejako súvisí s pondelňajším pracovným stretnutím. Takže to je naliehavé. Životne dôležité. Bez váhania som zdvihla. Ľudo spomalil, viezol sa popri mne a očividne mi chcel niečo povedať, ale nedala som mu šancu. Predsa som mu jasne naznačila, že telefonujem, čo nevidí? Šomral si popod tie svoje drobné fúziky, že mi tiež chce povedať niečo dôležité. Aspoň si to myslím. A aj sa dôležito tváril. Nikdy sa nedozviem, čo mi chcel povedať. Som si istá, že posledné myšlienky, ktoré som venovala synovi, vôbec neboli pekné. Niečo v tom zmysle, že si ustavične vyžaduje moju pozornosť, ale on si pre mňa nenájde ani minútku, je to sebecký pubertiak a nenechá ma ani sa nadýchnuť, doriti. Tuším posledné slovo, čo sa mi prehnalo hlavou v súvislosti s malou bytosťou, ktorej som dala život, stovky hodín ju kolísala, nespočetne ráz si s ňou spievala, ktorá ma toľkokrát rozosmiala, na ktorú som neraz bola taká pyšná a tešila sa z nej, posledné slovo, ktoré zaškrípalo v mojich zhrdzavených mozgových závitoch, bola vlastne nadávka. Taká hanba! Taká nespravodlivosť!

Ľudo nahlas zafunel, vzal červené slúchadlá, čo sa mu až dovtedy hompáľali na krku, a veľavýznamne si ich nasadil na uši, ešte zaručal, že je to so mnou furt o tom istom, že večne iba pracujem, potom prudko došliapol pravou nohou a vyhodil skejt na zvažujúci sa chodník. Keby som v tej chvíli neriešila s J. P. po telefóne naliehavý prípad – opravu obrázkov v powerpointovej prezentácii –, prejavil by sa u mňa materinský inštinkt, ktorý nás prinúti vykríknuť: „Spomaľ, kam sa rútiš?“ a ktorý od chvíle, čo vyšli zo škôlky a stali sa z nich veľkí školáci, lezie našim potomkom neskutočne na nervy. Reflex, ktorý je z teoretického hľadiska úplne nanič, ale v praxi môže zburcovať utlmenú pozornosť. Výkrik mi uviazol hlave. V Hegemónii sa na matky s deťmi dívajú takpovediac cez prsty, hoci oficiálna politika jasne hlása, že Hegemónia je za rovnoprávnosť mužov a žien a podporuje matky zamestnané v spoločnosti na ceste k úspechu. Lenže medzi teóriou a praxou býva priepastný rozdiel. Niečo iné je politika, ktorou sa firma prezentuje navonok, a niečo iné prax, odvrátená strana spoločnosti, páky, čo zariadia, aby zastúpenie žien vo výkonnej moci veľkých spoločností bolo smiešne nízke. Vždy som bojovala o kariérny postup, preto neprichádzalo do úvahy, aby som, hoci aj v sobotu o 10.31, prerušila pracovný telefonát prejavmi materinského citu.

Zatiaľ čo mi J. P. rozvláčne vysvetľoval, aké zmeny budem musieť v priebehu nedele urobiť, roztržito som poškuľovala po Ľudovi. Rútil sa ako divý. Všimla som si, že má uši zaštupľované slúchadlami, a jasne si spomínam, že som v duchu dúfala, že si nepustil hudbu príliš nahlas a uvedomuje si, akú rýchlosť na skejte nabral. Potriasla som hlavou. Povedala som si, že je už dosť veľký a mala by som sa prestať oňho strachovať, nech ide o čokoľvek, lepšie povedané, keď o nič nejde. Áno, keď nejde o nič. Neuveriteľné, koľko myšlienok preletí počas niekoľkých sekúnd človeku hlavou. Neuveriteľné, ako nezmazateľne sa tých niekoľko sekúnd môže v nasledujúcom okamihu vryť od pamäti.

Posledný pohľad na displej smartfónu, 10.32. Pomyslela som si, že dám šéfovi nanajvýš tri minúty, lebo sa blížime k stanici metra.

Začula som dutý zvuk, znelo to ako siréna parníka v stave ohrozenia. Bol to nákladiak. Zdvihla som hlavu a čas sa zastavil. Hoci ma od neho delilo približne sto metrov, výkriky okoloidúcich boli také prenikavé, akoby som bola priamo na mieste činu. Telefón mi vypadol z ruky. Zvrieskla som. Vykrútila som si členok, spadla som, vstala, zhodila z nôh lodičky a rozbehla sa, tak ako som ešte v živote nebežala. Nákladiak zastal. Nekričala som iba ja. Asi desať ľudí, ktorí sa v ten krásny zimný deň vyhrievali na slniečku, spozornelo. Jeden otecko zakryl synovi oči. Koľko rokov mohol mať? Možno štyri či päť. Nebol to pohľad preňho. Ani vo filmoch sa takéto scény neukazujú. Nikdy. Nikomu. Nanajvýš v náznakoch. Trochu ohľaduplnosti v tomto surovom svete, prosím. Už som celkom blízko. Znova som vykríkla, hodila sa na zem, cítila som, že si odieram kolená, bolesť som však nevnímala. Tú určite nie. Ľudo. Ľudo. Ľudo. Ľudo. Môj milovaný Ľudo, moje všetko. Ako opísať neopísateľné? Jeden zo svedkov udalosti neskôr použil slovo „vlčica“. Zavýjala som ako ranená vlčica. Bila som rukami okolo seba, škriabala zem, triasla sa, držala som Ľudovu hlavu v dlaniach. Vedela som, že sa ho nemám dotýkať, že sa s ničím nemá hýbať, ale nedalo mi to. Večný rozdiel medzi teóriou a realitou. Nemohla som sa nečinne prizerať, ako leží na zemi. Pritom som mu iba s plačom držala hlavu a čakala, podchvíľou som kontrolovala, či dýcha. Dýcha? Dýcha. Nedýcha. A zasa dýcha. Prvá pomoc dorazila v rekordnom čase. Ujal sa ma jeden zo záchranárov, lepšie povedané, pokúsil sa ma odtrhnúť od Ľuda. Dala som mu zaucho. Ospravedlnila som sa. Usmial sa. Všetko si pamätám. Jeho rázne a zároveň pokojné pohyby, jeho nepekný nos, chlácholivý hlas, naučené slová, odchádzajúcu sanitku. Podarilo sa mi zachytiť útržky slov. Detská pohotovosť. Nemocnica Roberta Debrého. Oddelenie intenzívnej starostlivosti. To bude v poriadku, pani. Nie, nebude to v poriadku. Idem s vami. Zviezla som sa na zem. Zachytil ma. Svaly, od okamihu nehody napnuté na prasknutie, mi vypovedali službu. Posadili ma na stoličku v slnkom zaliatej kaviarni. Telo mi odmietalo poslušnosť. Vnútornosti sa mi vzbúrili, vyvracala som raňajky na stolík v hipsterskom bare, ktorý sa v okamihu vyprázdnil. Utrela som si ústa, vypila pohár vody, zdvihla hlavu.

Okolo mňa sa nič nezmenilo, nebo bolo takisto modré a jasné. Pozrela som na hodinky. Aj tie sa rozbili. Ciferník popraskal, ručičky zastali. Nemý svedok. Stále ukazovali 10.32.

RÁNO

Volám sa Ľudo, bývam v Paríži, mám dvanásť a pol roka, vlastne už skoro trinásť. Zbožňujem fucik, japonské animované filmy, Maître Gimsa, pokémonovské kanály na Youtube, nátierku, ktorá obsahuje viac palmového oleja ako palmový olej (ten žart milujem), filmy z deväťdesiatych a nultých rokov (nie, to nie je od veci), vôňu výfukov, krikľavé skejtbordy, prsia našej matikárky Ernestovej, matiku aj bez pŕs slečny Ernestovej, svoju skvelú starkú Odettu, mamu (väčšinou).

A myslím si, že som mŕtvy.

Normálne o sebe rozprávam dosť nerád, ale vzhľadom na okolnosti a na to, že ste tu, patrí sa aspoň zhruba vám priblížiť, s kým máte tú česť a čo sa stalo.

Žijem sám s mamou. Volá sa Telma. S ňou som prežil aj posledné ráno. Rád by som vám povedal, že bolo výnimočné, že sme si ho užili, že sme sa k sebe pritúlili a dobre si pokecali. V skutočnosti to, bohužiaľ, bolo bezútešné ráno ako každé iné, ale veď to je nakoniec úplne normálne. Človek neprežíva každú hodinu ani každý deň, akoby boli posledné, to by bolo únavné. Žijeme, to je všetko. Môj život s mamou je presne o tom.

Keď sa tak nad tým znova zamyslím, to ráno bolo úplne super. Som si istý, že mama má na to úplne iný názor. Viem, že si v hlave dookola premieta každú sekundu a v duchu sa pýta, čo mala urobiť inak, čo mohla zmeniť. Poznám odpoveď, ale s mamkou by sme sa na tom určite nezhodli: nič.

Zvláštna odpoveď, ak si uvedomíme, že celé ráno bolo o tom, ako sa mama pokúša vytiahnuť ma z postele, ja nadávam, dávam si načas a ďalej len nadávam. Tak to vyzeralo zvonka. Aj ja som to tak videl. Teraz, s istým (veľkým) odstupom, si uvedomujem, čo som vnímal. Nejasný pocit, slabunké brnenie v mozgu, ktoré človek zachytí, len keď mu už nezostáva nič iné. Bremeno návykov. Šťastie všednosti. Nemenný pôžitok z rodinných rituálov. Tie naoko bezvýznamné každodenné drobnosti, ktoré nás utvárajú a všetko menia.

To ráno rituálnymi lahôdkami doslova prekypovalo. Škrípanie kľučky na dverách mojej izby, ktoré ma čiastočne vytrhlo z ríše snov a ohlásilo začiatok nového dňa. Mama, ktorá vošla, podišla k mojej posteli, zaborila mi ruku do vlasov a pohladila ma po hlave smerom od čela k šiji – nikdy naopak. Mama šušotajúca „dobré ránko, chrobáčik, je čas vstávať“, akoby som mal stále dva či tri roky. Okamih medzi spánkom a prebudením, stav letargie, v ktorom sa mi sen miešal so skutočnosťou. Okenné žalúzie, ktoré zahrmotali, vpustili dnu slnečné lúče, tie ma šľahli po tvári, zavrčal som, zvrtol sa v posteli a strčil hlavu pod vankúš. Koniec prvej fázy budenia. Znova som sa prepadol do ríše snov, vrátil som sa do sna, ktorý si nebudem pamätať. Druhý mamin príchod. Jej hlas bol naliehavejší, nebol už taký mäkký, naopak, znel tvrdšie. Ako vždy. Aj ona ten nemenný rituál dobre pozná. Hoci sa to všetko už takmer trinásť rokov deje úplne automaticky, podľa tónu jedinej vyslovenej slabiky či dĺžky chrapotu vychádzajúceho z hrdla napoly spiaceho pubertálneho medveďa sme obaja vedeli odhadnúť, aký budeme mať deň. Čakal nás skvelý deň. Bola sobota, to sme obaja vedeli. Mali sme kopu času, aj keď mama zase stresovala. Bolo mi jasné, čo je v pláne, a keďže mamku dobre poznám, vedel som, že ma zobúdza v predstihu, aby som mal čas prebrať sa.

Na chvíľu odbočím, lebo viem, že si v duchu vravíte: „Zvláštne, že sa ten sotva trinásťročný chalan vyjadruje tak zložito, však?“ V každom prípade môžem potvrdiť, že pre mojich spolužiakov z tretej C na osemročnom Gymnáziu Paula Éluarda je to pakáreň (otrava – pre štyridsiatnikov a starších). Chodiť do tretej triedy je pre takmer trinásťročného chalana fakt pakáreň. Nerobím z toho vedu, jednoducho tak rozprávam, nemôžem za to, a v škole si zo mňa pre moje slovné zvraty už aj tak dosť uťahujú a nadávajú mi do premúdrených magorov, takže kašlite na to a láskavo s tým nezačínajte...

Kde som skončil? Aha, už to mám. Niekoľko dní som sa chcel – lepšie povedané, potreboval – s mamou porozprávať o dievčati, ktoré som stretol na fuciku (áno, aj dievčatá hrávajú futbal, a áno, môžu byť zároveň pekné, takže si tie predsudky vyhoďte z hlavy). Striehol som na vhodnú chvíľu. S mamou sme obaja zdržanliví. Nepatríme k ľuďom typu čo na srdci, to na jazyku. Skôr sme introverti. Počas pracovného týždňa na to nikdy nie je vhodná chvíľa. Rozhovor neprichádza do úvahy. Mama sa vracia z práce vyšťavená, smartfón takmer nepustí z ruky, stále rieši niečo, čo nazýva „naliehavé prípady“. Rád by som vedel, čo môže byť také naliehavé pre človeka, ktorý má na starosti šampóny proti lupinám...

Skrátka som si povedal, že bežné sobotné ráno je presne tá vhodná chvíľa, na ktorú som vyčkával. Nechcel som, aby sa toho mama chytila, rozohnila sa a hneď ma videla s obrúčkou, preto som si dal záležať, aby to nevyznelo príliš oficiálne. Chcel som si len tak pokecať, akoby sa nechumelilo. Musím sa priznať, že keď som za ňou prišiel a odohnala ma ako dotieravý hmyz, urazil som sa ako stará panna. Mama vraví, že som mierne sangvinický. Neviem celkom presne, čo to znamená. Pravdepodobne som otravný. Alebo precitlivený. Alebo oboje. Na svoju obranu musím povedať, že jablko nepadá ďaleko od stromu, ako vravieva starká Odetta, a mama je extra precitlivená. Nepovedal som otravná, to napadlo vám, priznajte sa.

Zafunel som ako rozzúrený býk a vyštartoval ako fúria. Chcel som jej dať ten služobný telefonát pekne vyžrať. Bola sobota dopoludnia, musel som jej dať jasne najavo, že nie je pracovný deň. Veľmi dobre viem, že mama je dodnes celkom bez seba, len čo jej zmiznem z dohľadu. Vedome, no možno celkom podvedome pridá do kroku, aby ma nestratila z očí. A tak som sa rozbehol, aby som na roh ulice Récollets dorazil skôr ako ona. Zabočil som a schoval sa v bráne Villeminskej záhrady. Išlo mi iba o to, aby jej zalepilo a musela zložiť.

Neviem presne, čo nasledovalo. Teda viem, myslím si, že som pochopil, až taký magor zasa nie som. Išiel som príliš rýchlo, to je všetko. Dostal som šmyk. Hlúpa chyba. Nikdy sa mi to nestalo, skejt som mal vždy pod kontrolou. Zdvihol som hlavu a v tej chvíli som zbadal, že sa ku mne rúti nákladniak, začul som trúbenie a všetko sčernelo.

Totálne zatmenie.

A viete čo? Na rozdiel od všeobecne rozšírenej predstavy sa mi počas niekoľkých stotín sekundy nepremietol pred očami celý život. Videl som iba svetlá toho poondiateho nákladného auta a hlavou mi preletelo, že je to divné, veď je biely deň.

Taká posledná myšlienka je úplne o ničom.

2
EEG

Ani na chvíľu som si nepripustila, že by mohol zomrieť. Matky sú tak nastavené. Pripustiť možnosť, že ich dieťa zomiera, znamená zaživa ho pochovať. A pochovať svoje dieťa je jednoducho nemožné. Ľudo nezomrel. Nemohol zomrieť.

Bola som v šoku. Neviem, či to je oficiálne používaný lekársky termín, ale zdá sa mi, že niekto tie slová vyslovil. Zvyšok tej mrazivej soboty som prežila ako v hmle, akoby ma od hlavy až po päty zahalila imaginárna ochranná kukla a tlmila všetky zvuky a vnemy. Pripadala som si ako v narkóze. Možno zaúčinkovali utišujúce lieky, ktoré do mňa bleskovo napichali, a možno to spôsobili nálože, čo okolo mňa jedna za druhou vybuchovali.

Nálože emócií, keď mi lekári vysvetľovali, že môjho syna nadopovali liekmi, aby netrpel, že prvoradé je zabrániť vzniku infekcií, ktoré by vnútorné zranenia bezpochyby vyvolali. Že sa pokúšajú stanoviť prognózu prežitia, ale podané lieky v tej chvíli znemožňujú vyhodnotenie skutočného stavu jeho vedomia, je nutné počkať na pozastavenie medikácie, potom si budeme môcť urobiť presnejší obraz, je nám to ľúto, milá pani.

Nálože sĺz, keď do nemocnice prišla moja mama, vynadala mi ako sirote a vyhodila mi na oči nečinnosť, nezodpovednosť, nepozornosť, a keď ju, moju matku, museli lekári odo mňa odtrhnúť – každý reaguje na podobné situácie odlišným spôsobom, milá pani, reakciu svojej dcéry musíte rešpektovať, tak ako my rešpektujeme vašu, a nie, nie sme arogantná čvarga.

A napokon nálože slov. Záplava nových výrazov, skratiek, nezrozumiteľných náznakov, hordy prídavných mien, tých medicínskych pešiačikov, ktorí dostávajú zmysel až vtedy, keď si ich človek pustí k telu. Ako v hmle si spomínam iba na kľúčové slová, záchytné body, pri ktorých tušíte, že majú zásadný význam, že sú dôležitejšie než ostatné.

Polytrauma.

Hematómy.

Intracerebrálny.

Pľúcny.

Kóma.

Hlboká.

Respirátor.

EEG.

Elektroencefalogram.

Čakať.

Dokedy?

Nevieme.

Nepredvídateľné.

Nikdy?

Nevieme.

Príliš skoro.

Nádej.

Odvahu.

Ľudo bol krásny, keď ležal na nemocničnom lôžku. Bezstarostný. Pokojný. Zvláštne nezraniteľný. Nebyť všetkých tých hadičiek, jeho tvár aj zvyšok tela by vyzerali úplne alebo takmer celkom neporušené. Má prasknuté dve rebrá a zlomenú nohu, vzhľadom na to, že nejde o otvorenú fraktúru, znehybnenie postačí, povedali mi. Odvrkla som, že by som rada vedela, na čo je také znehybnenie dobré, Ľudo im predsa neujde. Sestrička na mňa veľavýznamne zagánila. Dala mi jasne najavo, že to berie ako nemiestnu poznámku zúfalej matky. Pokiaľ ide o mňa, bola som predovšetkým zmätená. Či som bola zúfalá, neviem. Všetko mi pripadalo také neskutočné. Je to iba zlý sen, Telma, nič viac. Keď sa zobudíš, Ľudo bude pri tebe, strapatá surferská štica mu bude padať do smejúcich sa čiernych očí. Čo je s tebou, mami? Trochu som si z teba vystrelil. Dobre, uznávam, bolo to mierne cez čiaru, ale som v poho, neboj sa. Ozaj, kúpila si mi tú kartu Pokémon Ex, ktorú som videl na Amazone? Čo bude na večeru? A môžem si pozrieť koncert na MTV? No tak, mami, prosííím, to nie je fér. Si najlepšia, ľúbim ťa.

Ani zďaleka nie som najlepšia. Najlepšia a ja – to sú dve, celé svetelné roky od seba vzdialené bytosti. A tá prvá sa mi zo svojej vzdialenej galaxie s prehľadom posmieva. Jej syn stojí pri nej a usmieva sa. Žije. A môj?

Žije.

Tiež.

Nádej.

Čakať.

Koľko?

Nevieme.

3
HNEĎ PO

Z nemocnice ma prepustili v nedeľu večer. Nedovolili mi odísť v sobotu, podľa oficiálneho stanoviska lekárov si ma museli nechať na pozorovanie. Lenže ja si myslím, že sa v prvom rade obávali, aby som si niečo neurobila. Tak to ma nepoznajú. Ak niečo nie som, tak samovrah. Pud sebazáchovy mám hlboko zakorenený. Aj v najtemnejších chvíľach som schopná nájsť silu a vstať. To som si po Ľudovej nehode omieľala ako zaseknutá platňa. Musela som sa zmobilizovať a bojovať. A to mi ide. Som bojovníčka. Zápasník. To je skvelé, milá pani, Ľudo vás bude potrebovať. Podpora zo strany najbližších je pre vývoj kómy nesmierne dôležitá. Aby bolo jasné, nič vám nezaručujeme, ale Ľudo je ešte veľmi mladý. Vo svojom veku má vyššie šance dostať sa z toho. Vďaka dobrej lekárskej starostlivosti, nízkemu veku pacienta, ktorý sa nevzdá, a milujúcej rodine, ktorá bojuje spolu s ním, v takýchto prípadoch často dochádza k pozitívnemu vývoju situácie.

Tak som odtiaľ v nedeľu vypadla, plná nádeje a zároveň úplne na dne. Navonok som bola rozhodnutá bojovať oňho a sestričky ma v mojom rozhodnutí výdatne podporovali. Najmä rozkošná drobná blondína, ktorá mi pripomínala moderátorku Sophie Davantovú. Jej by som sa pred kamerami pokojne zdôverila aj s najskrytejšími trápeniami. Lenže odporne tichý hlások v mojom najhlbšom vnútri, ktorému nahrávala noc strávená hľadaním informácií o kóme – a internet vie byť v tomto smere mimoriadne zákerný – mi pochybovačne našepkával, vraj „načo by to bolo dobré“ alebo „v treťom štádiu kómy je všetko stratené“, alebo aj „spomeň si na Michaela Schumachera, trvá to už celé roky“, alebo ešte „a čo ak sa preberie so syndrómom uzamknutia“ a napokon „a čo ak sa už nepreberie“. Bola som ako na hojdačke. Z najčernejšej beznádeje som sa odrazu vyšvihla k najprudšiemu optimizmu a vzbudzovala v nemocničnom personáli obavy o svoje duševné zdravie. Chcela som im povedať, že sa o mňa nemusia obávať, že to je u mňa úplne bežná vec, že to iba dnes doháňam do extrému. Nebola som si však istá, že ich to upokojí, a potrebovala som sa stoj čo stoj odtiaľ dostať, inak by som naozaj zošalela.

Mohla som zájsť za Ľudom, stráviť s ním celý deň. So svojím spiacim chlapčekom. Očakávala som, že sa prebudí, pomrví sa a zašomre, že je nedeľa, tak prečo by vstával tak skoro. Dala by som čokoľvek, len aby som začula jeho hundranie, ktoré ma inokedy poriadne vytáčalo.

Ničoho takého som sa však nedočkala. Nič také sa nestalo. Prístroj pravidelne odfukoval, no hrudník bol jedinou časťou tela, ktorá vyzerala živá. Väčšinu dňa som Ľuda držala za ruku. Masírovala som mu dlane a prsty. Aj nohy. Dlho, pomaly. Upokojovalo ma, že som pod rukami cítila jeho teplé telo. Jediná časť jeho tváre, ktorú som mohla pohladiť, boli líca. So zatvorenými očami som si predstavovala malú jamku, ktorá sa objavila vždy, keď sa usmial. Veľa som plakala. Do jeho aj svojich dlaní. Zdalo sa, že je to normálne. Spievala som mu uspávanky. Tú najobľúbenejšiu, ktorej sa dožadoval ešte aj v dvanástich rokoch, som dala dobrých desaťkrát. Sama som ju zložila, vymyslela si vlastné slová. Bola to istotne tá najmenej melodická a najškaredšia uspávanka. Pre neho a pre mňa však určite najkrajšia.

Slnko zapadlo. Prepadol ma strach. Najväčšmi zo všetkého som sa bála ísť domov. Zostať sama. Znášať Ľudovu prítomnosť v jeho neprítomnosti. Otvoriť dvere, nasať omamnú vôňu tínedžerskej voňavky, ktorou sa každé ráno ofŕkal, pozbierať špinavé veci, ktoré ako vždy odhodil na chodbe vedúcej do práčovne. Jesť. Spať. Nespať. Predošlý večer mi naordinovali uspávací prostriedok, a keď sa k nemu pridalo vyčerpanie, podarilo sa mi upadnúť do bezsenného spánku. Lenže prvá noc bez neho bude iná. S vedomím, že sa blíži, som sa všemožne snažila spomaliť čas. Tvárila som sa, že nepočujem sestričky, ktoré mi už hodnú chvíľu jemne naznačovali, že čoskoro bude čas odísť, že tam dlhšie nemôžem zostať. A že hrozí, že to potrvá. Že musím byť silná. Kvôli nemu. Objala som ho. Bolo to dlhé objatie, šepkala som mu veci, o ktorých sme vedeli iba my dvaja. Vstala som, vyšla z izby a svojho synčeka aj predošlý život som nechala v nemocničnej izbe. Začal sa život „po“ a musela som sa mu postaviť tvárou v tvár.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Izba zázrakov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.