Stanislav Češka

Případ uprchlého biskupa

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2019

Obálka © Martina Černá, 2019

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR,

Brno, v. v. i.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9025-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9026-0 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům, žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho o této velké době našich dějin podstatně méně.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček.

Dovolil bych si také poděkovat panu řediteli AÚ AV Brno PhDr. Lumíru Poláčkovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1

Moravgrad,1r. 905

Léto pomalu předávalo podzimu vládu nad krajinou. Na počasí to však nebylo poznat. Slunce stále hřálo z jasné oblohy a pouze občas zem skropily provazy deště doprovázené hromy a blesky, které však rychle odezněly.

Vysoký šedovlasý muž stál zpříma a mlčky pozoroval hroby kolem moravgradské baziliky. Své tiché rozjímání co chvíli přerušoval, když pokývnutím hlavy odpovídal na pozdravy a úklony kolemjdoucích.

Miloval majestátní baziliku Panny Marie, jejíž sněhobílá omítka jiskřivě odrážela svit slunce zářícího z modré oblohy. Vždy obdivoval vznešenost a zároveň eleganci největší kamenné stavby Moravského království.

Procestoval kus Evropy a dobře věděl, že v cizině stojí stavby větší a majestátnější. Jenže žádná jej nikdy tak nechytila za srdce jako právě moravgradská bazilika. Snad jedině s výjimkou kostela svatých Petra a Pavla, který nechal vystavět ve svém Veligradu.2 Ten sice měl hezčí vnitřní výzdobu, ovšem svojí velikostí se nemohl rovnat majestátnosti stavby stojící po jeho boku.

Jasně bílé stěny chrámu dávaly vyniknout kráse okenních vitráží a celá bazilika mu připadala jako ten nejvzácnější drahokam zdobící druhé největší město Moravského království. Větší byl pouze jeho Veligrad, který spravoval už skoro třicet let – od doby, kdy jej tímto úkolem pověřil král Rastislav blahé paměti, pro něj ten největší a nejmoudřejší vládce, kterému Bůh vložil na bedra vládu nad Moravským královstvím.

Vysokého muže se vzácným mečem u pasu všichni kolemjdoucí uctivě zdravili, protože dobře věděli, že míjejí knížete Slavomíra z Dolnogradu,3 župana veligradského, druhého muže Moravského království hned po králi. Muže, který celý svůj život věnoval službě rodné zemi a vykonal pro ni tolik, že by to stačilo na několik jiných životů.

Jen málo lidí v Moravském království dokázalo svou osobností a svými schopnostmi tak propojit vzdělanost, životní moudrost a diplomatickou obratnost. A to vše podepřít nesmírnou osobní statečností.

Slavomír se tak těšil náklonnosti těch, jimž vládl i sloužil, ale zároveň i respektu těch, proti kterým stál. Ať už na bitevním poli, nebo u jednacího stolu.

Narodil se léta Páně osmistého třicátého, takže mu Bůh dopřál už tři čtvrtě století života na této zemi. Po návratu ze studií v cizině se pak od léta Páně osmistého pětapadesátého jeho život a skutky staly pevnou součástí dějin moravské země.

Dlouhý a často dramatický život do Slavomírova obličeje vryl hluboké vrásky. Tak hluboké, jak významné byly děje, kterých se účastnil. Šedivé vlasy lemující jeho tvář však byly pořád husté a spadající až na ramena; jeho tělo bylo stále silné, byť už občas unavené, a jeho pravice dokázala stále pevně uchopit drahý meč s ostrou čepelí z damascénské oceli, který si přivezl z Byzance, a zasadit jím nepříteli smrtelnou ránu.

Kníže Slavomír však nebyl pouze velmož bohatě obdarovaný mnoha nadáními a schopnostmi, kterými sloužil své zemi. Nejen doma na Moravě, nýbrž i za jejími hranicemi byl proslulý výjimečnou schopností. Dokázal totiž úspěšně vypátrat pachatele těch nejtěžších a nejtajemnějších zločinů. Nebýt knížete Slavomíra a jeho věrného přítele, vladyky vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo neobjasněno a mnoho zločinců by uniklo svému trestu. A to nejen v Moravském království.

2

Slavomír byl příslušníkem vládnoucího rodu Mojmírovců. Na rozdíl od valné části svých více či méně hašteřivých příbuzných jej však nelákaly a vlastně ani nezajímaly nekonečné půtky a intriky, jejichž cílem bylo získat co největší moc a vliv nad Moravským královstvím.

Slavomír si vždy dobře uvědomoval, že takové vnitřní boje v zemi jen nahrávají jejím nepřátelům a konkurentům. Což byli odjakživa především Frankové, jejichž výhodou bylo, že byli mnohem početnější a silnější než Moravané. Tudíž bylo o to důležitější, aby Moravané byli svorní a neplýtvali silami na vzájemné bratrovražedné půtky. K jejich smůle však bylo stále dost takových, kteří nebyli tak moudří a zdrženliví ve svých ambicích, jako tomu bylo u Slavomíra.

Ten vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům podle starých zákonů platných odjakživa.

Během dlouhého života daného mu Bohem poznal kníže čtyři moravské panovníky.

Především to byl stále vzpomínaný moudrý a bojovný kníže Mojmír, jenž jako první moravský vládce přiměl mocné moravské země přijmout víru v Ježíše Krista. Krátce poté, co se tak stalo při slavných církevních obřadech, které na Moravě vykonal pasovský biskup Reginhar, Mojmír – pod záminkou šíření křesťanství – vytáhl v čele moravského vojska na východ a dobyl Nitravsko, které spojil s Moravou do jednoho státu, Moravského knížectví. Položil tak základy mocného moravského státu, ve kterém se Slavomír právě v době oficiálního přijetí křesťanství narodil.

Na sklonku vlády Mojmírovy potom mladý Slavomír odešel za studii do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole. Odešel jako nezralý mladík, aby se z tohoto mnohaletého putování vrátil jako mladý, silný a vzdělaný muž, který si s sebou kromě vzdělání a životního rozhledu přivezl také jasnou představu, jaké směřování by své milované vlasti přál.

Ovšem Slavomír si z velké cesty přivezl nejen vědomosti a zkušenosti, nýbrž se vrátil i s celoživotním věrným přítelem a druhem, vikingem Erikem. Mužem, který se díky své statečnosti a věrnosti svému novému domovu po čase stal respektovaným a uznávaným vladykou.

Slavomír se po svém návratu domů nikdy nesnažil získat moravský trůn, i když se mu i taková příležitost časem naskytla. Místo toho dal všechny své schopnosti, vědomosti, zkušenosti, odvahu i věrnost do služeb všech Mojmírových následovníků – synovce Rastislava, jeho synovce Svatopluka a nyní i Svatoplukova syna Mojmíra.

Král Rastislav vyznamenal Slavomíra jako nejmladšího velmože v historii moravské země knížecím titulem, když na tomto světě pobýval pouhých dvacet pět let. Král Rastislav jej tak odměnil za to, jak se především díky Slavomírově chytrosti a odvaze dokázala Morava ubránit zničujícímu útoku obrovské přesily franských vojsk vedených samotným králem Ludvíkem.

Díky Slavomírovi se tehdy, léta Páně 855, Moravané nejen Frankům ubránili, navíc je ještě těžce ztrestali na jejich vlastním území a sám Ludvík byl nakonec rád, že se mu podařilo z Moravy uprchnout. A i když to byla do jisté míry ironie osudu, mocný východofranský král si od té doby mladého moravského knížete velice považoval a uznával jej. Protože nesnášel ty, kdo mu pochlebovali. Naopak respektoval ty, kdo se mu dokázali postavit, ať už v boji, nebo při jednání, a dokázali si stát za svým.

Rastislav Slavomírovi ke knížecímu titulu přidal také úřad župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Slavomír si tam tehdy na králem darovaném pozemku postavil výstavný dvorec, na kterém od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na cesty daleké i nedaleké.

Když Slavomír své nové sídlo budoval, rozhodl se postavit nejen domov pro sebe a své blízké. Protože jej král odměnil za jeho služby vpravdě královsky, cítil povinnost postavit také něco, co bude sloužit dlouhá léta všem. A tak na svém dvorci nechal vybudovat skutečný a obdivovaný stavební skvost. Ne největší, ovšem na Moravě asi nejkrásnější kostel, jaký zde byl postaven, chrám sv. Petra a Pavla.4 Chrám, který se ihned po svém vzniku stal největší ozdobou a přímo symbolem Veligradu.

3

Slavomír se stal jedním z mála skutečných Rastislavových přátel. Královy důvěry si nesmírně vážil a nikdy ji nezklamal. Rastislavovi se vždy snažil radit a pomáhat podle svých schopností a svého nejlepšího svědomí – Rastislav zase dobře věděl, že na Slavomíra se může vždy a ve všem spolehnout.

Mladý kníže hrál důležitou úlohu u všech důležitých událostí v Moravském království. Byl jedním z těch, kteří přišli s myšlenkou na vybudování vlastní, moravské církevní provincie, protože si uvědomovali, že to je jedna z velice důležitých podmínek skutečné nezávislosti Moravského království.

Po mnoha diskusích s králem to byl nakonec Slavomír, kdo stál v čele poselstva, které na Moravu až z Byzance přivedlo bratry Konstantina a Metoděje.

Když bylo třeba, dokázal pomoci vyřešit konflikt s Franky, jako tomu bylo například léta Páně 864, kdy se zase jednou střetli věční rivalové moravský král Rastislav a východofranský král Ludvík na Dowině.5

Slavomír vždy dělal to, co pokládal za správné a poctivé, a neohlížel se přitom na nebezpečí, jaké mu při takovém konání hrozilo.

Už jako čtyřicetiletý zralý muž se tak bez nejmenšího rozmýšlení vydal do Řezna na soud s Rastislavem, kterého jeho synovec Svatopluk, v té době kníže nitravský,6 hanebně zradil a vydal jeho úhlavnímu nepříteli, králi Ludvíkovi.

Slavomír tehdy u soudu s Rastislavem stál doslova sám proti všem a těžce na něj dolehlo, když se mu nepodařilo přes veškerou snahu a osobní nasazení zabránit tomu, že soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů.

Krále Rastislava Slavomír nezachránil, ovšem k údivu všech kolem, kteří čekali Ludvíkovu pomstu vůči opovážlivému moravskému velmoži, Ludvíkův respekt ke Svatoplukovi vzrostl ještě víc. Král Ludvík totiž dokázal ocenit i ty své protivníky, kteří prokázali statečnost, chytrost a charakter. Tak jako tomu bylo u Slavomíra. A naopak hluboce opovrhoval zrádci a pochlebovači, kteří se snažili vetřít do jeho přízně. Těch, pravda, bylo kolem něj požehnaně. A to nejen na jeho královském dvoře.

Na druhé straně Ludvík podcenil Svatoplukovu houževnatost a také proradnost, když se ten léta Páně 871 po útěku z franského tábora dostal – mimochodem především Slavomírovou zásluhou – až na moravský trůn.

Tehdy byl Slavomír první, kdo uznal Svatoplukův nárok na trůn podle starých zákonů. Ovšem nebylo to zadarmo. Od Franků přeběhlý Svatopluk, tehdy ještě kníže, musel nejprve pod Slavomírovým tlakem před všemi významnými moravskými velmoži pokorně přísahat věrnost moravské zemi, načež jej pak teprve Svatopluk jako první uznal podle starého práva a zvyklostí právoplatným dědicem trůnu a novým moravským králem.

4

Nový král Svatopluk, který si tehdy připadal Slavomírem ponížený, dlouho pociťoval zlobu a nenávist vůči zásadovému a čestnému veligradskému knížeti. Tyto postoje totiž Svatopluk zrovna nevyznával. Jeho krédem bylo dělat pouze to, co pro něj v dané chvíli bylo výhodné.

Po čase ovšem zloba z nového krále vyprchala. A když především Slavomírovou zásluhou uzavřel s Ludvíkem konečně výhodný mír ve Forchheimu,7 skončila tím vyčerpávající válka mezi oběma zeměmi a započal tak mocenský vzestup Svatopluka i Moravského království, spoléhal se už i Svatopluk na veligradského knížete tak jako dříve jeho strýc.

Slavomír potom pomáhal Svatoplukovi se správou země i s jeho výboji a svému velkému příteli arcibiskupu Metodějovi s jeho pastorační i misionářskou prací. Doprovázel Metoděje do Říma, kde arcibiskup musel léta Páně 880 obhajovat své dílo před očerňováním ze strany franských kněžích z Moravského království.

Svatopluk sice nesmírně chytrého a schopného Metoděje a jeho schopností rád využíval, ovšem v jeho sporu s franskými kněžími vedenými Wichingem se mu nechtělo angažovat.

Jinak tomu bylo u Slavomíra. Ten příteli arcibiskupovi pomáhal, jak jen to bylo možné. A když nakonec spolu s Metodějem dopravil na Moravu papežské privilegium „Industriae tuae“8 – dokument, který znamenal naprostý triumf Metodějovy cesty do Říma, triumf, ve který se obrátila cesta původně konaná kvůli arcibiskupově obhajobě – král Svatopluk toto privilegium s velikým potěšením přijal. Dalo mu zvláštní postavení mezi tehdejšími evropskými vládci, neboť jej papež vzal do své osobní ochrany, a tím vlastně uznal naprostou nezávislost Moravského království na Východofranské říši. Čímž tedy sice potvrdil faktický stav věcí, ovšem diplomatický význam tohoto aktu pro Moravskou říši i jejího vládce byl nesmírný a všeobecná vážnost Svatoplukova tímto privilegiem neobyčejně vzrostla.

Ve Slavomírově Veligradu se pak o tři roky později konal i slavný obřad, který potvrdil vzrůstající význam Moravského království na území jeho západních sousedů, českých kmenů.

Při tomto obřadu přijal křesťanství český kníže Bořivoj i s manželkou Ludmilou. Stalo se tak z rukou Metoděje a nešlo pouze o samotný akt přijetí křestu nejmocnějším českým knížetem. Tehdy bylo tímto obřadem rovněž uzavřeno spojenectví mezi Moravou a Čechami. Spojenectví, díky kterému se Bořivojovi a Svatoplukovi podařilo Čechy vymanit z franského vlivu.

Byl to akt výhodný pro oba. Svatopluk byl sice vládce tvrdý, ovšem i tak si s ním většina Čechů, urozených i neurozených, rozuměla lépe než s Franky. A pro Svatopluka znamenalo spojenectví s Čechy rozšíření jeho vlivu na úkor věčných franských rivalů a nepřátel. Pravda, byli i takoví Čechové, kteří raději pošilhávali do Východofranské říše a s příchodem Moravanů se nesmířili nikdy. A na druhé straně i na Moravě byli tací, kterým se nechtělo dráždit Franky.

Slavomír stál Svatoplukovi po boku a významně mu pomáhal při všech mezinárodních jednáních důležitých pro Moravské království.

Bylo tomu tak i tehdy, když král Svatopluk jednal s císařem Karlem, tehdy východofranským králem, nejmladším synem již zesnulého krále Ludvíka, léta Páně 884 na hoře Comiano u řeky Tulln, a uzavřel s císařem důležitou mírovou dohodu, ve které Svatopluk uznal Karlovu císařskou hodnost, a oba se zároveň vzájemně zavázali neútočit na zemi toho druhého. Svatopluk slíbil, že pokud bude Karel živý, nevtrhne se svými vojsky na jeho území.

Císař na druhé straně zase uznal Svatoplukovy územní zisky v Zadunajsku, které moravský král dosáhl při svých nemilosrdných útocích na potomky někdejších východofranských správců Moravy Vilhelma a Engelšalka, kteří z nařízení krále Ludvíka spravovali Moravu v dobách po vzpouře Svatopluka proti Rastislavovi. Tyto Svatoplukovy zisky sahaly od Wienerwaldu až po řeku Drávu. Císaři Karlovi se příliš nezamlouvaly Svatoplukovy výboje a vůbec neměl radost z jeho sílící moci. Byl ovšem pragmatik, který si dobře uvědomoval, že znepřátelit si mocného moravského vládce by znamenalo dlouhou válku. Válku plnou obětí a ztrát, navíc s nejasným koncem, protože Moravané byli sice méně početní než Frankové, jenže jejich mocná hradiště tuto nevýhodu více než vyrovnávala. A jak se mezi Franky říkalo, Moravané byli v boji jako vzteklí psi, nemilosrdní ke svým nepřátelům. A pokud v nich bylo jen trochu života, kousali a kousali, trhali a trhali.

Proto císař Karel moudře usoudil, že klid na moravských hranicích pro něj bude přednější před dlouhým, nejistým a nákladným válčením.

5

O rok později stál Slavomír u smrtelného lůžka svého přítele Metoděje a vyprovodil jej na jeho poslední cestě do hrobu v moravgradské bazilice.

Při honu na Metodějovy žáky, který rozpoutal Metodějův věčný církevní sok, nitravský biskup Wiching za lhostejného přihlížení krále Svatopluka, se Slavomír marně snažil krále vyburcovat k tomu, aby učinil Wichingovu řádění přítrž.

A tak alespoň Slavomír vzal pod svoji ochranu řadu slovanských kněží, kteří byli Metodějovými žáky, v čele s přítelem Gorazdem, a umístil je na kostely ve své župě. Ovšem i oni museli sloužit latinskou liturgii, protože ani Slavomír se pochopitelně nemohl protivit papežské vůli. Alespoň se však Slavomír zasadil o to, že na území své župy ochránil Metodějem a jeho žáky sepsané knihy a po mši se z nich četlo a podle nich i v domácím, slovanském jazyce modlilo. Takže se přinejmenším takto kníže snažil o splnění slibu, který dal příteli Metodějovi u jeho smrtelného lože – slibu, že bude chránit slovanskou liturgii, pokud to nebude přímo v rozporu s papežskými nařízeními.

Slavomírovi ovšem bylo jasné, že s bohoslužbami v domácím, slovanském jazyce, které Metoděj zavedl, je konec, protože nový papež Štěpán V., který usedl na papežský stolec už po Metodějově smrti v září léta Páně 885, pro takové novoty neměl absolutně žádné porozumění. Do značné míry i díky tomu, co si vyslechl od proradného Wichinga. Ten v době Metodějovy smrti odcestoval do Říma, aby docílil zrušení své exkomunikace, kterou na něj uvalil právě Metoděj.

Stalo se tak pro to, jak Wiching na Metoděje neustále útočil, intrikoval proti němu, a bez přestání tak porušoval nařízení už zesnulého papeže Jana VIII., který Wichinga jmenoval do úřadu nitravského biskupa a zároveň jej zavázal poslušností vůči jeho církevnímu nadřízenému, arcibiskupovi Metodějovi.

Wiching už v té době svoji pozornost směřoval spíš do Říma než do Pasova a na dvůr východofranského krále. Jeho cílem bylo se ještě za Metodějova života zmocnit jeho arcibiskupského úřadu a stát se moravským patriarchou.

Po Metodějově smrti viděl tento svůj cíl jako snáze uskutečnitelný. Dělal proto vše pro jeho naplnění, a především se snažil co nejvíce zalíbit papeži Štěpánovi. Když ten nejevil nejmenší snahu vyplnit Wichingovy ambice a stále jej pouze ponechával v úřadu administrátora moravské arcidiecéze, Wiching začínal být čím dál víc zahořklý.

K jeho zatrpklosti přispívalo i to, že ani král Svatopluk nejevil nejmenší snahu pomoci Wichingovy ambice naplnit. A tak se Wichingova pozornost zase začala pomalu obracet k jeho domovině, k Východofranské říši.

Tam se léta Páně 887 stal novým králem Arnulf, nemanželský syn krále Karlomana, nejstaršího syna slavného krále Ludvíka, věčného soka nebohého krále Rastislava.

O dva roky později v míru zesnul český kníže Bořivoj a vlády v Čechách se tak ujal samotný Svatopluk.

6

Jako vždy, když se v poslední době vypravoval do moravgradské baziliky k hrobu přítele Metoděje, probíhaly knížeti Slavomírovi všechny tyhle vzpomínky v mysli.

Vzpomínal a zároveň také přemýšlel nad tím, o čem si bude tentokrát vyprávět s přítelem Metodějem u jeho hrobu.

Na Slavomíra při jeho vzpomínání najednou dolehla tíha všeho, co zažil, musel vykonat a překonat. Hořce si řekl, že dar dlouhého života, kterým jej obdaroval Hospodin, by vyměnil za to, kdyby tu mohl být se svými blízkými.

Pak si v duchu vyčinil, že se tak rouhá. A uvědomil si, že by mu Metoděj dal co proto, kdyby si před ním podobně zafilosofoval. A že by mu řekl, že má být Bohu vděčný za léta, která mu byla darována, aby se mohl nejen těšit se svými blízkými, nýbrž především sloužit své zemi.

Povzdechl si a v duchu přemýšlel dál. Zní to pěkně a vznešeně. Jenže někdy si nemůže pomoci od myšlenek, které mu říkají, že toho je už na něj moc.

On sám je sice starý, ale stále plný síly, a dokáže se poměřit s mnohem mladšími bojovníky. Stále mu to myslí a v diskusi na něj hned tak někdo nemá. Jiní na jeho místě, pokud jsou ještě na světě, mají problémy jak se svým tělem, tak i se svou myslí. Bez cizí pomoci se neobejdou. On takové potíže nemá a vyrovná se – co vyrovná se! – předčí mnohem mladší.

Jenže… Jenže je to už několik let, co jej opustila jeho milovaná žena Lada. A kněz, který je oddal, starý, věrný Udalrich už k Pánu odešel mnohem dříve.

Vždy si nad těly mrtvých vojáků po bitvách, kterými prošel, říkal, jak bolestné je pro rodiče přežít smrt vlastních dětí. A přesně to jej potkalo.

Už dávno sní svůj věčný sen jeho tři synové a jediná dcera.

A nejen to.

I jeden z jeho vnuků zahynul při bojích s Maďary kdesi u Dunaje – a on ani neví, kde leží jeho tělo.

A už je to také nějaký čas, co jej opustil přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, muž, kterému vděčí za svůj život, když téměř před padesáti lety nastavil vlastní hruď šípu, který měl přinést Slavomírovi smrt. Mnoho tehdy nechybělo, aby Erik zaplatil tuto statečnou obětavost svým životem. Jejich přátelství bylo hluboké už před tímto Erikovým obětavým činem. Po něm se ze Slavomíra a Erika stali doslova přátelé na život a na smrt. O to těžší byl potom pro Slavomíra okamžik, když jej statečný viking opustil krátce po úmrtí své milované ženy.

Slavomír se náhle napřímil, pokřižoval, těsně před vstupem do moravgradské baziliky se tiše pomodlil za své blízké a také za všechny, které znal a kteří jsou pochováni kolem největšího moravského chrámu, a poté pevným krokem vešel do atria moravgradské baziliky Panny Marie.9

Několika dlouhými kroky prošel rázně atriem, potom nartexem10 a konečně, s pohnutím jako pokaždé, vstoupil do chrámové hlavní lodi. Tam se hned u vchodu znovu pokřižoval a už pomalými kroky zamířil na své oblíbené místo vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice postavený na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu skoro uprostřed hlavní lodi.

Slavomír se tam zastavil, sepjal ruce a s dojetím pohlédl na prostý kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána tři slova – „Milovaný bratr Metoděj“. Pod Slavomírovým dohledem je tam vytesal před dvaceti lety mistr kameník písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli před více než čtyřiceti lety jako nejvzácnější dar. Dar, který začal pomalu upadat do zapomnění, Dar, kterého si bohužel král Svatopluk, možná právě proto, že sám psát a číst neuměl, podobně jako tomu bylo u velké většiny moravských velmožů a vladyků, nedokázal vážit, jak si smutně pomyslel Slavomír.

Kníže se jako pokaždé téměř neznatelně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek.

Chvíli jen tak klečel a vzpomínal na to, jak s Erikem s Metodějem, občas za přítomnosti dalších přátel, debatovali – někdy skutečně hodně bouřlivě, občas se dokonce i hlasitě dohadovali, protože Metoděj nebyl žádný pokorný kliďas s očima zahleděnýma k nebi. Naopak, byl to muž, který měl život i lidi rád, chtěl jim porozumět co nejlépe, aby jim mohl co nejvíce ve svém úřadě pomáhat.

Ty jejich debaty se konávaly nad pohárem nitravského červeného vína, které arcibiskup tak miloval.

Po chvilce se Slavomír jako vždy postavil, protože, marná sláva, jeho kolenům už dlouhé klečení nedělalo příliš dobře. Potom tiše pravil směrem k arcibiskupovu náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, už jsem tu zase. Nemít povinnosti ve svém Veligradu, asi bych už tady, v Moravgradu zůstal natrvalo. Ale já jsem sem přišel rád, moc rád. Protože mi tu s tebou je náramně dobře.

A protože si mě pán k sobě pořád nechce povolat, budu se muset zase vrátit domů, do svého Veligradu. Ještě stále nenastal ten okamžik, kdy si mě náš Pán k sobě konečně přivolá. A my pak budeme konečně spolu napořád a budeme pokračovat v našich ohnivých debatách. Všichni. Ty, já, Erik i tvůj moudrý bratr. Můj čas však pořád ještě nenadešel. Stále tu mám spoustu práce. Však ty to dobře víš.“

Slavomír se pousmál a tiše řekl: „A co si budeme připomínat dnes?“

Po chvilce kníže pokračoval: „Dnes se dostaneme na začátek posledního desetiletí devátého století po Kristu. A zavzpomínáme na to, jak nás a naši zemi opustil tvůj věčný rival Wiching…“

7

Nitrava, u biskupského kostela svatého Emmerama, září 892

Zapadající slunce pomalu mizející za obzorem barvilo krajinu do ruda.

Na krajinu se snášel soumrak a ruch v Nitravě i jejím okolí postupně utichal. Rolníci z osad rozložených mezi mohutně opevněnými hradišti tvořícími Nitravu, hlavní sídlo Nitravského knížectví, se vraceli z polí, aby si konečně odpočali a pojedli svou skromnou večerní stravu.

Než však jedli oni, musela své dostat jejich zvířata, jako tomu bylo každý den. Bez svých krav, koz, ovcí, a drůbeže by lidé nepřežili, a tak pro ně bylo naprosto samozřejmé, že se o obyvatele svých stájí a výběhů postarali dřív než o sebe.

Občas oči některých na chvíli ulpěly na nejmocnějším z nitravských hradišť, na Hradním kopci, odjakživa sídle nitravského knížete, které hrdě čnělo nad okolím a do daleka hlásalo moc Mojmírovců, vládců Moravského království.

Nyní byl nitravským knížetem Mojmír, nejstarší syn mocného panovníka Moravského království, slavného a obávaného krále Svatopluka. Jak bylo zvykem, údělný kníže nitravský se připravoval na to, že jednou převezme vládu nad celým Moravským královstvím.

Hradní kopec, stejné jméno pro vrch i hradiště rozkládající se na jeho vrcholu, jež bylo sídlem nitravského knížete, vyrůstal vlastně z jakéhosi ostrova. Ze tří stran jej obtékala řeka Nitrava, která zde tvořila oblouk. Jeho konce spojovala Nitrička, pobočné rameno Nitravy, které pod hradištěm vedlo své vody na jeho polední straně.

Knížecí dvorec se nacházel v nejvyšší části hradiště. Kopec zde ohraničovaly strmé skalnaté svahy padající až k bahnitým loukám, kterými se zde Nitrava proplétala svým klikatým řečištěm.

Dobývat hradiště odsud by napadlo jen blázna, který by usoudil, že na světě už pobývá moc dlouho. Přesto i zde pevná a vysoká hradba oddělovala prostor hradiště od skalnatých srázů nad řekou.

Poledním směrem se plocha hradiště svažovala k Nitričce. Protože zde byl přístup do hradiště snazší, chránila jej tady přímo impozantní, mocná obranná hradba.

Tvořily ji dvě kamenné stěny široké asi jako dvě třetiny výšky dospělého bojovníka. Mezi nimi byl tvrdě udusaný hlinitokamenitý val v šířce výšky dvou dospělých bojovníků zpevněný dřevěnými, napříč kladenými kmeny. Za normálních okolností při obsazení dostatečným množstvím bojovníků, odhodlaných hradiště bránit, šlo o nedobytnou pevnost.

Knížecí dvorec v nejvyšší části hradiště byl pak ještě ohraničen hlinitokamenitým valem a z něj vyrůstající palisádou ze silných kmenů, která byla vyšší než dospělý muž. Tato hradba v případě nouze měla sloužit jako poslední linie obrany. Normálně však byla široká a pevná brána ve valu otevřená a umožňovala přístup do dvorce. Samozřejmě pod dohledem stráží. Nejvýstavnější část knížecího dvorce tvořilo několik kamenných budov. Mezi nimi především knížecí palác s velkou síní, ve které nitravský kníže přijímal oficiální návštěvy a vydával ta nejdůležitější rozhodnutí.

A potom samozřejmě chlouba hradiště, chrám svatého Emmerama, první kostel v Nitravském knížectví zasvěcený křesťanské víře, který byl za nebožtíka knížete Pribiny postavený dokonce ze vzácného bílého kamene dovezeného až z Litavských hor na pomezí franské Východní marky.

Tento kostel, rozšířený později Svatoplukem, když ten byl ještě za krále Rastislava údělným knížetem nitravským, vlastně nepatřil k největším kostelům moravského království. Rozhodně však byl jedním z nejkrásnějších díky působivým freskám s výjevy z Ježíšova života, které zdobily jeho stěny. Už dávno mrtvý umělec, který fresky namaloval, byl místní samouk, jehož umění tak zaujalo knížete Mojmíra blahé paměti, sjednotitele Moravského království, že ten, když poznal talent místního umělce, poslal jej vystudovat malířství do Byzance. Malíř se potom knížeti odměnil svými freskami, které dokončil krátce před Mojmírovou smrtí, a alespoň trochu mu tak ulehčil odchod z tohoto světa.

8

Za kostelem kolem presbytáře se belhal se slaměným pometlem v rukou malý shrbený mužík oblečený do haleny po kolena dlouhé, vyrobené z hrubého nebarveného lněného plátna a přepásané opaskem z lýka, na kterém měl připevněnou nevelkou mošnu ušitou ze stejného plátna, jako byla jeho halena. Obutý byl do těch nejobyčejnějších střevíců z lýka.

Pometlo drželo pohromadě pouze silou vůle a jeho majitel jej musel neustále spravovat. Jenže, jak říkal, s ničím jiným se mu tak dobře nezametalo.

Mužík s pometlem se jmenoval Juraj. Všichni jej však znali jako Pajdu. To proto, že po úrazu v dětském věku mu pořádně nesrostla jeho pravá noha, kterou navíc pouze ztěžka a částečně mohl ohýbat v koleni. Pajda k tomu všemu ještě navíc trpěl zadrháváním řeči, což byl také následek jeho dětského úrazu.

Po jednom velkém dešti se totiž na polozemnici, ve které žil s rodiči, sesunul kamenitý svah, který se tyčil nad jejich osadou, která byla a vlastně pořád ještě je schoulená na úpatí vrchu Zobor nedaleko od dalšího nitravského hradiště Lupka, obývaného keramiky a hrnčíři.

Rodiče a Pajdova mladší sestra v závalu zahynuli, chlapce tehdy sousedé vyhrabali a z hlubokého bezvědomí přivedli znovu k životu. Jenže velký kámen mu polámal nohu a kvůli blátu, které jej zavalilo, byl nějaký čas bez vzduchu, což se pak projevilo tím, že pomaleji chápal a zadrhával v řeči.

Chlapce se ujali sousedé, kteří při onom závalu přišli o dvě z vlastních tří dětí. Juraj Pajda pomáhal na jejich hospodářství a jednou se nachomýtl k tomu, když kolem jejich osady jel na lov tehdy právě nastoupivší mladý kníže Mojmír.

Jeho kůň se polekal bachyně se selaty, která před něj náhle vyběhla z lesa. Kůň při pádu zalehl pána, který se zpod ležícího koně nemohl dostat, protože ten si zlámal dvě nohy a nebyl schopný se pohnout, natož postavit.

Kníže měl obrovské štěstí, protože sám utrpěl pouze zlomeninu ruky a pár oděrek, jenže bachyně se rozhodla, že bude bránit mláďata, a zaútočila, naštěstí pro Mojmíra, nejprve na ležícího koně.

Kníže už pomýšlel na nejhorší, protože kvůli zraněné ruce pro něj bylo stále nemožné vyhrabat se zpod svého koně.

Hluk souboje uslyšel Juraj, který nedaleko sbíral houby. Když uviděl, co se děje, odhodil košík a se svým nevelkým nožem se bez ohledu na nebezpečí, které mu při jeho omezené pohyblivosti hrozilo, se na rozzuřenou bachyn vrhl. Jak jen mu to jeho pochroumaná noha dovolovala, pustil se do boje s bachyní a několika ranami nožem ji zabil.

Potom pomohl mladému knížeti zpod koně a teprve při tom zjistil, koho vlastně zachránil.

Mojmírův lékař knížeti ruku srovnal a ošetřil tak, že po zranění nebylo ani památky.

Kníže se chtěl Jurajovi odměnit penězi, jenže dobrosrdečný mladík žádné nechtěl a Mojmírovi bylo hned jasné, že by ani nevěděl, co s nimi. Tak jej vzal s sebou na knížecí hrad, poskytl mu lůžko v domku čeledi spolu s jídlem a za to Juraj, který nechtěl zahálet, vykonával drobné práce na knížecím dvorci, především v kostele, který si přímo zamiloval. Jako třeba teď, když kolem biskupského kostela svatého Emmerama zametal.

Jen tím jménem Juraj mu nikdo neříkal. Pro každého byl Pajda. Lidé to nemysleli zle, ale prostě tak Juraje nazývali. Kromě knížete Mojmíra a potom ještě mladého kněze Lubora, jednoho z kaplanů v kostele svatého Emmerama, který Juraje vzal do své ochrany. U toho to bylo proto, že pocházel ze stejné vesnice jako Juraj a už tam, jako chlapci, se mu nelíbilo, když na Juraje volali „Pajdo“.

9

Už se skoro setmělo. Juraj si pozorně, přímo se zálibou prohlédl své dílo. Zametání byla činnost, která se mu nesmírně zamlouvala, a zvlášť rád zametal kolem kostela svatého Emmerama, který se mu moc líbil zvenčí i zevnitř. Především se však nemohl vynadívat na obrazy vevnitř na zdech kostela. To kostel třeba uklidil a potom se v něm pomodlil, procházel si jej a dlouze prohlížel…

Říkal si, že takový pěkný kostel si zaslouží pořádek uvnitř i venku. Takže na úklidu kostela i jeho okolí si vždycky dával záležet. Byla to jedna z mála opravdových radostí jeho života.

Juraj byl duše prostá a nekomplikovaná. V kostele svatého Emmerama však i svým jednoduchým uvažováním cítil, že je mu tam dobře, moc dobře.

Dnes po domluvě s hodným Luborem zametl kolem kostela a zítra zamete také uvnitř. Už je to potřeba.

Juraj si opřel své pometlo o hruď a spokojeně si promnul ruce. Okolo kostela se mi povedlo udělat přímo knížecí pořádek, řekl si v duchu.

Už chtěl jít domů na večeři, tedy do čeledníku, kde na něj určitě čekala jeho miska s omaštěnou prosnou kaší a jablíčka, která mu poslal sám pan kníže Mojmír. V té chvíli se mu však zdálo, že z kostela zaslechl nějaký hluk. Nechal totiž maličko pootevřená boční dvířka vedle presbytáře, protože se tam ještě chtěl jít pomodlit, než kostel zamkne a odejde.

Jenže ten hluk mu najednou byl divný. Vždyť v kostele dnes už žádná mše být neměla a hlavní vchod do kostela před chvíli zamkl tak, jak mu to vždycky nařizoval Lubor.

Jednou z Jurajových povinností totiž bylo to, že kostel brzy ráno odemykal, pokud to už neudělal některý z kněží, a večer těsně před setměním, nebo spíš se soumrakem, kostel zase zamykal a klíče potom zanesl Luborovi.

Zastavil se a začal přemýšlet, přičemž se střídavě drbal na čele a za uchem.

Ne, teď by doopravdy neměl v kostele nikdo být. A on to nemůže jen tak nechat. Musí se tam podívat.

Juraj se pomalu dokulhal ke kostelu a na zem u jeho zdi položil opatrně svoje pometlo.

Pak neméně opatrně, tak, aby dveře nezavrzaly, je po kouscích pootevřel a, ani nedýchal, nakoukl dovnitř.

U oltáře kdosi byl, měl otevřenou skříňku pod oltářem, ve které, jak Juraj věděl, bylo zlaté nádobí, které Lubor i ostatní kněží používali při mši, a byly tam také nějaké malé zlaté a stříbrné křížky, které dostali kněží pro kostel darem.

Ten kdosi musel být muž, protože měl podél levého boku pouzdro s mečem.

Juraj jej mlčky pozoroval a ani nedutal.

10

Když Juraj neznámého chvíli sledoval, pomalu začínal dostávat strach.

I když nebyl žádný velký myslitel, bylo mu jasné, že pokud je někdo sám v setmělém kostele v době, kdy ten kostel má být zavřený a zamčený, a pokud ten někdo nejspíš nemá s kostelem nic společného, není prostě některý z jeho kněží, nebo to není kníže, případně někdo z lidí, kteří se starají o výzdobu a úklid kostela, a pokud se navíc ten někdo potajmu přehrabuje v kostelních pokladech, bude asi něco špatně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ uprchlého biskupa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.