Alexandr Genis, Petr Vajl

60. LÉTA. SVĚT SOVĚTSKÉHO ČLOVĚKA

Z ruského originálu 60-е. Мир советского человека

vydaného nakladatelstvím Novoje litěraturnoje obozrenie

v Moskvě v roce 2001

přeložila Linda Lenz

Redakce Vanda Vicherková

Odpovědný redaktor Michal Hrubý

Vydalo nakladatelství & vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR

Štítného 17, 130 00 Praha 3

www.volvox.cz

jako svou 1157. publikaci

a Ústav pro studium totalitních režimů

Siwiecova 2, 130 00 Praha 3

Vydání první

Praha 2019

Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR:

Štítného 16, 130 00 Praha 3 – Žižkov

Vydání knihy podpořilo Ministerstvo kultury ČR

Copyright © Alexandr Genis, Petr Vajl, 2019

Translation © Linda Lenz, 2019

Ústav pro studium totalitních režimů

ISBN 978-80-88292-49-4

Volvox Globator

ISBN 978-80-7511-496-9

Dlouhá generace

Tato kniha začala vznikat, když jsme se v New Yorku ocitli bez práce. Týdeník Sedm dní skončil 57. číslem z finančních důvodů, které s redakcí neměly nic společného. Tento časopis jsme dělali ve třech: já, Petr Vajl a Vagrič Bachčaňan, a dělili se o jednu nuznou výplatu. Dostávali jsme ji od vydavatele v igelitovém pytlíku ze supermarketu Waldbaums, byl nacpaný umolousanými dolarovými bankovkami přímo z novinových stánků. Říkali jsme si, že ty čisté si nechává pro sebe, jako jeden hrdina románu Zlaté tele. Vajl uměl nejlépe z nás počítat, takže dělil peníze. Každý dostal sto padesát dolarů, byla to pořádná hromádka peněz, která se ani nevešla do kapes, všude, kde jsme platili, po nás nedůvěřivě pošilhávali. Zato jsme věděli, že žijeme z peněz našich čtenářů v daleko přímějším slova smyslu, než je obvyklé. Jenomže špinavé peníze za rok došly, o čisté se s námi nikdo dělit nechtěl a my byli bez práce a bez starostí. Díky podpoře, která byla o něco nižší než náš plat, jsme před sebou měli půl roku nicnedělání. To bývá sladké, ale jenom když má člověk do čeho píchnout, jak jsme tou dobou už zjistili. Volnost je na obtíž, když se nemáte z čeho ulít, den je nekonečně dlouhý a vodka nechutná. Naštěstí jsme věděli, jak se zachráníme – napíšeme knihu. Otázka zněla: Jakou?

Jak se dalo očekávat, odpověď jsme našli v knihovně, odkud jsem s úsilím přivlekl domů výpravné vydání Viktoriánské Anglie Johna Priestleyho. Ještě než jsem si doprohlédl všechny obrázky, napadlo mě, že i sovětské dějiny mají svou viktoriánskou epochu, v níž režim předvedl, čeho je schopen.

Viktoriánství nebylo dobou vrcholného tvůrčího rozkvětu. Tou bylo v Anglii období panování jiné královny – Alžběty I. – a v Sovětském svazu 20. léta. Nejde ani tak o umělecké, vojenské nebo politické úspěchy, spíš o sentiment, o pohled samolibé doby na svět. Vždyť člověk je jen zřídka spokojen s časy, v nichž žije, ale někdy se do nich zapojí a doufá v lepší zítřek. Taková byla liberální a sebevědomá Anglie období vlády královny Viktorie. A takový byl, přesněji takovým se mnohým jevil, Sovětský svaz 60. let. Toto desetiletí se od ostatních sedmi relativně lišilo (což nijak nepomohlo ani Andreji Siňavskému, ani Josifu Brodskému) vzhledem k jemnějším manýrům režimu a poprvé a nakrátko poskytlo prostor potenciálu sovětské společnosti. V důsledku nedlouhého příměří se v ruských dějinách objevila nejdelší generace šedesátníků, které jsme znali velmi dobře, neboť jsme mezi nimi žili v emigraci.

Nadšený nápadem jsem zavolal Petru Vajlovi, který plán rovněž nadšeně schválil. Dokonce si pamatuji, kdy přesně se to stalo: 18. listopadu 1984. Schoval jsem si na památku našeho rozhodnutí stránku z trhacího kalendáře. A protože jeho autor, eser Nikolaj Marťjanov, od revoluce nezměnil zajímavá fakta pro pobavení uživatele, psalo se na její druhé straně o „zázračném gramorádiu, umožňujícím poslouchat hudbu bez orchestru“.

Řekli jsme si, že dějiny tlučou na dveře a na nás je, abychom otevřeli.

Takže jsme si vymysleli práci, tezi a pustili se do hledání formy, do které bychom svůj mlhavý záměr zabalili. A tehdy se ukázalo, že nemáme ani ponětí o tom, jak psát o historii. Ba co víc, nevěděl to nikdo: 60. léta skončila nedávno a zatím nebyla zřetelná, ani vlastně nebyla minulostí. Tehdy jsem ještě nečetl Lyttona Stracheyho, podle kterého není možné napsat historii viktoriánské doby, neboť toho o ní víme příliš. Naše situace byla podobná a po východisku jsme pátrali dvěma směry. První mířil ke knihám a druhý se zaměřil na lidi. Nyní jsme se každé ráno, vyzbrojeni cílem, vydávali do slovanského oddělení knihovny na 42. ulici a vysedávali tam až do večera, obložení sovětským tiskem ze 60. let. Samozřejmě jsme mu nevěřili, ale zajímalo nás, jak lhal a co zamlčoval. Říkali jsme si, že cenzura přece nejen škrtá, ale taky formuje, vytváří deformovaný odlitek skutečnosti. Zkušený pohled (když člověk vyrostl v SSSR, ani nemůže mít jiný) odhaloval ve lži stranického tisku stovky odstínů a různých úrovní. Nemohl se nepodříct o podstatných věcech a na ty zásadní jsme my číhali. Ne abychom někoho usvědčili, chtěli jsme nahmatat citlivé body doby. Každý z nich propojoval ideologii s konkrétním syžetem do jediného mýtu a všechny volky nevolky proměňoval v současníky. Usoudili jsme, že když se jedná o totální mýtus, týká se v důsledku všech, dokonce i těch, kteří jej demonstrativně ignorují. Každý den jsme hnětli syrovou a falešnou realitu, jako bychom z kyprého sněhu dělali tvrdé koule, které rozbijí matné sklo zakrývající minulost.

Nudné vysedávání v knihovně se proměnilo ve vzrušující lov, který pohltil nás i našeho poradce Vagriče Bachčaňana. Jezdili jsme do knihovny ve třech a radostně se dělili o objevy. Mimochodem Vagrič dával přednost předchozímu – stalinskému – období, měl tam políčeno na příklady děsivého mocenského surrealismu a absurdního konceptuálního šílenství. Každopádně si závistivě prohlížel nelidsky přepychové vydání Básní o Stalinovi od Džambula Džabajeva. Když už je řeč o Džambulovi, měl jsem známého, sportovního novináře, který s ním ležel v kremelské nemocnici. „Kazašský akyn,“ vykládal mi známý, „byl starý moskevský Žid, kterého hryzalo svědomí, ale možná prostě trpěl velikášskou mánií.“

Bachčaňan nám rád pomáhal s prací i proto, že mu naše postupy připomínaly jeho vlastní metodu. Poskakoval v nepřátelském týlu a využíval přitom protivníkovu sílu jako karatista. Jeho koláže byly nejlepšími komentáři doby, nechával ji samu promlouvat, a my jsme se divili, děsili a smáli. Osvojili jsme si jeho bezpečnostní pravidla při práci s mýty, naučili jsme se je neodhalovat, nýbrž otevírat jako zavařovačky se zakonzervovaným časem.

Ze slovních mraků postupně vykrystalizoval titul, my jsme se ale neměli k tomu hned ho zapsat, protože jsme se chtěli podrobit zkoušce skutečností. Byli jsme obklopeni hrdiny té doby a každý z nich nám poskytl velký několikahodinový rozhovor. V těchto rozhovorech jsme si ověřovali hlavní témata naší knihy a té epochy, ať už s nimi naši hrdinové souhlasili, nebo nesouhlasili. Aksjonov souhlasil, Melamid ne, Brodskij říkal divné věci. Například nadával na kosmonautiku, že raketa nebyla žádné antropomorfizované letadlo, což zdařile předváděl roztaženýma rukama.

Bohužel jsou všechny nahrávky oněch besed bez výjimky nenávratně ztraceny. Abychom ušetřili, kupovali jsme balení čtyř kazet po dolaru a neuvědomili jsme si, že levné pásky se rychleji rozpadnou a s nimi zmizí i záznam.

Tak či onak se nám podařilo porovnat ústní a písemnou historii a poopravit už zformovanou koncepci 60. let. Podobala se horské dráze: nahoru a dolů, z naděje k deziluzi, od roku 1961 do roku 1968. Narýsovali jsme si trasu, určili zastávky a chtěli se pustit do psaní, když jsme najednou vyčerpali podporu v nezaměstnanosti.

Jako odpověď na zásah osudu a vlády jsme vynalezli párový komunismus. Zřízení to bylo nelehké, ale účinné. Rozlosovali jsme si mezi sebou dvacet čtyři kapitol (neprozradíme, kdo psal kterou) a na každou jsme si vyhradili měsíc. Zatímco jeden seděl ponořený do materiálů pro svůj domácí úkol, druhý vydělával – na Svobodné Evropě, v kalifornských novinách Panorama, kdekoliv, kde jsme dostali alespoň trochu zaplaceno. Výdělek jsme dávali na hromadu a dělili napůl. Dneska mi přijde zvláštní, že ten naivní systém fungoval bez přerušení celé dva roky. Upřímně řečeno jsem na to dodnes pyšný.

Hotový rukopis jsme odnesli do tehdy nejlepšího ruského vydavatelství Ardis. Jeho majitelka Ellendea Profferová (její muž Karl už tehdy nežil) přijala knihu bez ptaní a předala ji k výtvarné úpravě Vladimiru Papernému, jehož Kulturu 2 jsme milovali a záviděli jí. Kniha 60. léta. Svět sovětského člověka vyšla v roce 1988, čtyři roky potom, co jsme o ní začali přemýšlet.

Během té doby se objekt našeho zkoumání zásadně proměnil: země pokročila od agresivní stagnace k radikálním reformám. Psali jsme o minulosti lehce nostalgicky, neboť byla aktuální – perestrojka řešila problémy vytvořené 60. léty. Horší je, že pořád nevyřešené jsou i dnes, o čtvrt století později, kdy naše kniha vychází znovu, stále aniž by se proměnila v historii.

Říká se, že když se dějiny nevyvíjejí, tak trvají.

Alexandr Genis

New York, červen 2013

Od autorů

Když jsme v roce 1984 začali pracovat na knize, zdála se být historická etapa 60. let uzavřená a ukončená. Bouřlivá realita doby tání nám ve srovnání s tehdejším nehybným sovětským životem připadala badatelsky lákavá. Perestrojka rozdala karty znovu a předmět našeho zájmu postavila do nového světla. Ukázalo se, že gorbačovovské reformy úzce souvisejí s otázkami 60. let. Ba co víc, v 60. letech dodnes nacházíme zdroje všech perestrojkových inovací. Dříve, než se čtenář pustí do čtení, rádi bychom poukázali na některé skutečnosti. Kniha není dějinami první fáze tání, která bývá obyčejně datována lety 1956–1964, nýbrž dějinami doby 60. let, kterou podle našeho názoru zahájil XXII. sjezd v roce 1961, který přijal program budování komunismu, a ukončila ji okupace Československa v roce 1968, která byla v SSSR vnímána jako definitivní konec všech nadějí. Takový časový rámec vyčleňuje ze sovětské historie zvláštní, eklektické, rozporuplné a paradoxní období sjednocené mnohými společnými tendencemi. V těch letech sovětská civilizace dospěla ke svému nejtypičtějšímu modelu, objevil se charakteristický, dnes často zmiňovaný typ šedesátníka. Během přelomových let došlo i k zásadním ideologickým změnám v sovětské společnosti.

Naším hlavním cílem bylo rekonstruovat atmosféru 60. let, spíš než události vylíčit zvyky, způsob života, společenské postoje, styl doby.

Při práci jsme hojně čerpali ze svědectví dobové masové kultury – z tisku, knih, filmů, televizních pořadů, písní a anekdot. K sovětským časopisům, novinám a jiným pramenům jsme přistupovali kriticky, zároveň jsme ale vycházeli z toho, že oficiální informační zdroje skutečnost nejen deformují, ale také ji utvářejí. Jsme si však vědomi, že jako děti pozdního tání jsme vůči 60. létům často nekritičtí, ačkoliv se snažíme zachovávat objektivitu. Nu což, i naše omyly jsou charakteristickým rysem doby.

Ještě jednou důležitou otázkou je: Kdo je hrdina naší knihy? O kom jsme vlastně psali?

Zaměřili jsme se na poměrně široký okruh lidí, v jejichž prostředí vznikaly, žily a umíraly různé ideologie nebo přinejmenším ideologické módy. Zřejmě bychom mohli tuto střední vrstvu inteligence, která je aktivně zaujatá společenským životem, definovat jako čtenáře tlustých časopisů.

Ve dnech, kdy píšeme tyto řádky, si Sovětský svaz posvítil na hlavní tezi naší knihy o vedoucím postavení slova před činem. Dokáže skutečnost konečně pozměnit utopický charakter země? Šedesátá léta se stanou opravdovou minulostí, pouze když k tomu dojde, pak se přeruší jejich těsná spojitost se současností.

Autoři tímto upřímně děkují všem, kteří se s nimi podělili o své vzpomínky a úvahy o 60. letech, a zpřístupnili jim ten nejdůležitější pramen – ústní svědectví současníků. Zvláště nám pomohli poskytnutými obsáhlými rozhovory: Vasilij Aksjonov, Mark Azbel, Josif Brodskij, Oleg Celkov, Sergej Dovlatov, Boris Frumin, Anatolij Gladilin, Vitalij Komar a Alexandr Melamid, Lev Kopelev a Raisa Orlovová, Konstantin Kuzminskij, Jurij Ljubimov, Lev Losev, Ernst Něizvěstnyj, Fridrich Něznanskij, Vladimir Papernyj, Andrej Siňavskij, Boris Spaskij, Ilja Suslov, Michail Šemjakin, Boris Šragin, Vladimir Vojnovič, Solomon Volkov.

Velice děkujeme i Borisi Paramonovi, který si dal tu práci, přečetl rukopis knihy a přišel s řadou konstruktivních připomínek.

Všichni zmínění samozřejmě nenesou s autory zodpovědnost za koncepci knihy, ani za vyjádřená mínění, ani za v ní obsažené chyby.

Petr Vajl, Alexandr Genis

New York, říjen 1988

základ utopie

Rok 20 př. n. l.

Komunismus byl vyhlášen v Sovětském svazu 30. července roku 1961. Byl to první den doby komunistické v zemi jménem SSSR.

Nový, třetí Program KSSS byl sice plénem ÚV přijat už v červnu, ale v novinách se objevil právě 30. července.

Byla to neděle. Divadlo Sovremennik, tenkrát ještě nazývané „divadelní studio“, uvádělo Třetí přání a Zrcadlové divadlo v parku Ermitáž lehkovážnou Dívku s pihami. Na večer chystala televize velkou slávu – zápas moskevských mužstev Dynama a Spartaku. Stará garda ještě čeřila emoce, ačkoliv jejich monopol už narušilo Torpedo a v oné sezoně se drali dopředu Kyjevané. Gagarin se rozloučil s Fidelem, odletěl do Brazílie a cestou ho nadšeně přijali obyvatelé holandské kolonie Curaçao. Gospolitzdat vydal dvacátý druhý díl sebraných spisů Vladimira Iljiče Lenina s články o likvidátorech, otzovistech a smířlivcích. Nikita Sergejevič Chruščov provedl kontrolu národního hospodářství. V šest hodin ráno, když nad stepí teprve začalo vycházet slunce, se už soudruh Chruščov blížil k vesnici Jekatěrinovka,1 kde na vysoce postaveného hosta čekal předseda kolchozu Mogilčenko.

Obrovský Sovětský svaz žasl nad každou z těchto událostí, ta nejdůležitější z nich – Program KSSS – je ale všechny trumfla. Do života sovětského člověka totiž vtrhla poezie, jejímž cílem bylo změnit život celého ohromného státu.

Nový Program KSSS sliboval, že vybuduje komunismus, a úkol vlastně splnil už pronesením zaklínadla: Ještě dnešní generace sovětských lidí bude žít v komunismu!2 Uskutečnění utopie tkví v jejím budování, protože jediné, co je k tomu potřeba, je cíl a víra.

Když člověk vnímá text jako umělecké dílo, je možné mu uvěřit. Tím se od sebe liší proroctví a návod. Podle návodu se postupuje, proroctví se naslouchá.

Proroctví o dobrém, blahobytném a krásném životě, které zvěstoval nový program, neodbytně naváděla ke srovnání s minulými utopiemi. Komentáře v sovětském tisku se prakticky neobešly bez slova „utopie“, přestože dříve mělo jednoznačně negativní význam. Slovo i pojem ale teď byly rehabilitovány: z dřívějšího významu „neuskutečnitelný sen“ se stalo „zobrazení ideálního společenského uspořádání“. Všude se opakovala jména Thomase Morea a Campanelly. Italský filozof byl obzvlášť vážený: vždyť jako první v historii pokládal práci za věc cti a základní potřebu člověka. A také navrhoval lenochy k práci nejen přesvědčovat, ale i nutit (kdo nepracuje, ať nejí). A More zase ve své Utopii popsal znak Sovětského svazu: srp, kladivo a klasy.

Nová varianta utopie – Program KSSS – byla univerzální, neboť zohledňovala v přímém slova smyslu myšlenky a touhy celé sovětské společnosti. Nadešla doba, která si o takový univerzální nástroj říkala.

Zemi vždycky čekaly konkrétní a srozumitelné úkoly: porazit vnější nepřátele, porazit vnitřní nepřátele, vytvořit průmysl, odstranit negramotnost, provést kolektivizaci. To všechno se muselo udělat, aby se vybudoval socialismus, načež záhy nato začala světová válka – která svojí destruktivností ještě víc provokovala k tvoření. Sovětský národ pokaždé budoval tak, že něco ničil: buržoazní umění, souputníky revoluce nebo kulaky. XX. sjezd sebral lidem ideály – tyčil se nad nimi přízrak nejasné doby, neboť bylo zdiskreditováno svaté jméno Stalina, „vůdce a duše všech našich vítězství“. Země se dostala do nejasného mučivého stavu – scházela jí opora, víra, cíl. Bylo s ní naloženo nečestně, řeklo se, co se nemá, ale co se má, o tom nepadlo ani slovo.

Konkrétní body programu nikdo nebral doslova. To ale ani nikdo nežádal – jak se také patří u uměleckého textu. Zato si v něm každý našel, co si přál. A co v programu stálo?

Prohlásil za cíl vybudování komunismu – tj. společnosti, jejímž smyslem je tvůrčí proměna světa. Přitažlivost cíle rostla s jeho mnohoznačností. Tvůrčí proměna světa se vztahovala na všechno: vědecká hledání, umělecké inspirace, tiché myslitelské potěšení, sportovní honby za rekordy, riskantní badatelské experimenty.

Mentální síly člověka přitom prospívají okolnímu světu, jehož je on neoddělitelnou součástí. Přece není možné, aby byl šťastný, když jiní lidé jsou nešťastní.

Ideje známé z utopických románů a politických desetiminutovek obrůstaly realitou, kdykoliv se někdo pustil do výkladu cesty k zářnému cíli.

Pokrokoví umělci vyčetli z paragrafů programu povolení svobodné tvorby. Vědci a konzervativci zase zavržení nehumánních tendencí v umění. Mladé prozaiky text vyzbrojil soustředěným zájmem o duchovní svět člověka. Pilířům socialistického realismu potvrdil neochvějná dogmata. Milovníkům rokenrolu otevřel státní hranice, přívržencům kamarinského tance zase odhalil bezednost patriotismu. Vedoucí pracovníci nového typu v něm nacházeli prostor pro iniciativu, stalinští ředitelé volání po zpřísnění disciplíny. Pro zemědělce západníky znamenal úsvit progresivního užívání půdy, pro kolchoznické tmáře pak pokračující kolektivizaci. Progresivní důstojnictvo se upínalo k modernizaci vojenské techniky, žukovovští bonapartisté k seržantům zmíněným v programu.

A všichni chtěli předehnat Ameriku v mase, v mléce i v pokroku na jednoho obyvatele: Budete koukat, krávy z Iowy!

Program se jako zkušený kazatel dotkl skrytých záhybů duše. Stanoveným úkolům se nedalo v podstatě nic vytknout. Tři z jeho cílů uspokojovaly každého: vybudovat materiálně-technické zázemí, vytvořit nové výrobní vztahy, vychovat nového člověka.

První úkol zajišťoval blahobyt bez kořistnictví. Nikomu se nelíbila představa buržousta zabořeného do luxusu ve světle kýčovitě přepychových lamp. Zavrhování osobního vlastnictví se přeměnilo z hesla v kategorický imperativ a všem bylo jasné, že ve správné společnosti mají na správné lidi svítit ne vkusné lampy, nýbrž svítidla jakéhosi dosud neznámého designu.

Nové výrobní vztahy vyžadovaly princip spoluúčasti. A program nabízel jednoznačné řešení, protože neodděloval práci od volného času. To byl jediný model práce, který může zajistit vybudování onoho materiálně-technického zázemí.

Společná práce, sama myšlenka společné věci, přitom byla nemyslitelná bez upřímných mezilidských vztahů. Upřímnost bylo klíčové slovo doby. Třetí hlavní úkol – výchovu nového člověka – měl naplnit Morální kodex budovatele socialismu, sovětská analogie Desatera a Kázání na hoře. Z těchto biblických paralel se program stylisticky blíží víc tvrdosti starozákonních přikázání. Ve dvanácti tezích morálního kodexu se čtyřikrát vyskytuje slovo „nesmiřitelnost“. Jako by nestačilo jen vyzývat k čestnosti (sedmý bod), k svědomité práci (druhý bod), ke kolektivismu (pátý bod); nádavkem se ještě požadoval boj s opačnými tendencemi (devátý bod).3 Musela to být agresivní upřímnost, která odmítá nevměšovat se – což je logické, když uvážíme společný charakter práce a celého života.

Program sliboval vybudovat komunismus během dvaceti let, což bylo znamením doby – jakkoliv utopickým, voluntaristickým, nepodloženým a fantastickým. Vždyť všechno bylo jiné. I vnímání času.

V této nové číselné soustavě čas fyzicky citelně houstl. Nepsal se už rok 1961, nýbrž rok 20 před naším letopočtem. Zbývalo jenom dvacet let – náš letopočet byl jasně představitelný, každý si mohl říkat: „Tak co, moji milí, už jsme v novém tisíciletí?“

Změna měřítek a proporcí se chystala už delší dobu. Prvního ledna začala platit peněžní reforma, která zdesetinásobila rubl. Dvanáctého dubna vyletěl Jurij Gagarin nejvýš ze všech lidí a za hodinu a půl obletěl zeměkouli – další, rychlostní rekord. Nové časově-prostorové vztahy zapouštěly své kořeny do vědomí.

Skutečnost v souladu s estetikou socialistického realismu sebevědomě předehnala představivost. Ivan Jefremov, který čtyři roky před programem vydal Mlhovinu v Andromedě, vysvětloval: Zpočátku se mi zdálo, že gigantická přestavba celé planety a života, kterou v románě popisuji, se nedá uskutečnit dřív než za tři tisíce let… Při dokončování románu jsem původní časový odstup zkrátil na tisíc let.4 Počet je zde podstatný. I bez Jefremova se vědělo o tisíciletích, o tom, že jednou lidstvo dospěje ke Slunečnímu státu, pokrokovým hliníkovým palácům, k epoše Velkého kruhu. Člověku ale brala dech troufalost stranické lhůty – dvacet let.

Úvod nového programu vymezuje i prostorové hranice: Strana považuje výstavbu komunismu v SSSR za veliký internacionální úkol sovětského lidu, odpovídající zájmům celé socialistické světové soustavy, zájmům mezinárodního proletariátu a všeho lidstva.5 Přesně tak – všeho lidstva.

Co se týče časových milníků, ty jasně stanovila poslední věta programu: Strana slavnostně prohlašuje: ještě dnešní generace Sovětů bude žít v komunismu!6

Dnešní generace – tomu každý rozuměl. To je, když mu dospějí vnoučata. Když se mu ožení syn. Až vyroste.

Publicista Šatrov zachytil, jakým stylem byl Program KSSS probírán:

Zpráva o nejvyšším lidském štěstí klepe na všechny dveře. Jako očekávaný a drahý host vstupuje do každého domu.

– Už jste to četli?

– Už jste to slyšeli?

– Budeme žít v komunismu! 7

Scénka dostatečně přesně ukazuje, k jakému rozumovému skoku docházelo v hlavách čtenářů programu. Je jasné, že na vybudování komunismu za dvacet let se nikdo nenachytal. Mohli jste se vyklonit z okna a ujistit se, že venku je zatím všechno při starém: rozbitá dlažba, fronta na brambory, opilci u hospody. Dokonce i ti pravověrní chápali, že za dvě desetiletí se scenerie radikálně nezmění.

Jenomže program se neopíral o vyhlížení z okna a už vůbec ne o konfrontaci teorie s praxí. Schází v něm sebemenší vědecký pohled, jenž předpokládá, že po teoretické základně následuje fáze experimentu. Jeho text je čistá pavěda. Je to umělecký celek, který poeticky výstředně splétá filozofické, politické i sociologické pojmy a teze. Děj se rozvíjí jako v detektivním románu, kdy ke konci knihy čtenář už sám chápe, kdo je kdo, ale přesto sebou při posledním odstavci trhne, když si se slastným nadšením potvrdí, že jeho domněnka byla správná:

– Už jste to četli?

– Už jste to slyšeli?

– Budeme žít v komunismu!

Program své teze nedokazoval, prostě je pronášel, a dovolával se spíš emocí než rozumu. Karl Kautsky si kdysi stýskal po časech, kdy každý socialista byl básníkem a každý básník socialistou.8 Před zraky generace 60. let byly tyto časy dialektickou cestou obnovovány. Stranický program byl beznadějně logicky nepřesvědčivý, ale správnost vytyčeného cíle a zvolené cesty dokazoval už fakt jeho vzniku.

Skutečnost, že se zrodil bez ohledu na všechny hlouposti, které obsahoval, tyto hlouposti vyvracela. Čísla, jež udával, popírala zdravý rozum, ale zcela zapadala do zákonů desítkové soustavy vůle.

Není překvapivé, že mezi nejefektnější teze programu nepatřily ty nejzávažnější. Nejvíc se mluvilo o tom, jak bude zdarma doprava i komunální služby, a zdarma budou také závodní jídelny. Lidé program evidentně četli jako umělecký text, ze kterého se nejsnáze dají převyprávět konkrétní a srozumitelné detaily. Lyrickou báseň nebo postupný vývoj principů socialistické demokracie jde jen stěží vyložit svými slovy. Zato s dobrodružným románem nebo s autobusem zadarmo je to mnohem snazší.

Stejné je to i s morálním kodexem: přikázání, která se vryla do duše sovětského člověka, která se opakují nejčastěji a píší se na zdi, vůbec nepatří mezi hlavní teze. Jsou to ta vyjádřená aforisticky:

– kdo nepracuje, ať nejí;

– jeden za všechny, všichni za jednoho;

– člověk je člověku přítelem, soudruhem a bratrem.9

Tyto krystaly srozumitelnosti byly vyčleněny z masy nestravitelných formulí typu péče každého o zachování a rozmnožení společenských hodnot.10

Samotný text přečetl jen málokdo. O tom, jak jej společnost vnímala, lze hovořit pouze za předpokladu, že je řeč o jeho převyprávěné podobě – tedy o tom, co člověku utkvělo v paměti po jeho nekonečném omílání v rádiu a televizi, zaříkávání ve sloganech a novinách. Samozřejmě že byly zveřejněny tisíce nejrůznějších vědeckých prací, které se programu věnovaly, ty jsou ale věcí propagandy nebo kariéry. Sféra představivosti je něco jiného.

Básník Dolmatovskij se ptal:

Velký Pláne, odpověz,

co s námi bude za dvacet let? 11

Zdá se to jako hloupá otázka: to tam přece stojí. Jenže právě o to jde, text není ze své podstaty určen k tomu, aby jej člověk chápal doslova, nýbrž výslovně k tomu, aby ho vykládal, znovu vyprávěl sobě i jiným, aby do něj vkládal nové významy, aby popustil uzdu fantazii.

Poeticky založený člověk snil, že to nejlepší z dob minulých na cestu si vezmeme s sebou. Do romantického batohu ukládal i Mozarta, i chlad jeseninovských bříz^12 a hlásal zároveň internacionalismus, stranickost a návrat k tradičním ruským hodnotám.

Jednoduššího člověka více zajímalo místo v restauraci a vlastní byt. Nikde mi neřeknou: Je plno. Když se budu chtít oženit, matka se nebude usouženě ptát: A kde budete bydlet? 13

Před nenapravitelným komsomolcem se narýsovalo přímé uskutečnění ideálů z roku 1917. Hledíme Programu do očí – je v nich odraz vánice naší revoluce.14

Satirikova představivost spojila sny o dokonalé společnosti bizarně, ale harmonicky s obavami o budoucnost vlastní profese: Za komunismu odsoudí našince lidový soud k fejetonu!15

Na básnické encyklopedii je krásné to, že v ní každý najde, co hledá, tak jako Bělinskij našel, co potřeboval, v Evženu Oněginovi.

Mimochodem obavy satiriků byly nejtypičtější. Předpokládalo se, že nedostatky zmizí s nadlidskou rychlostí – tj. s rychlostí odpovídající nové časové stupnici. Satirikové dělali, co mohli, při hledání postav do fejetonů budoucnosti. Do role záložníků duchovního růstu po dlouhých debatách nasadili hulváty, flegmatiky a egoisty. Ostatní museli zůstat trčet na nástupišti, až státní vlak odjede do komunismu. Přesně tak to bylo i zobrazováno: na nástupišti stojí vyšňořený stiljaga,16 alkoholik s modrým nosem, tlustá šmelinářka a poďobaný příživník. Všichni svorně zádumčivě hledí za mizející soupravou plnou urostlých pasažérů. Vlak vyrážel tam, kde vládly nezištnost, bratrství a upřímnost. Do nové Utopie.

Budování komunistické společnosti začalo i skončilo 30. července 1961, v den, kdy si země přečetla projekt Programu KSSS – tj. každý ji budoval, jak uměl, úměrně svému chápání a potřebám. Ať tak či onak, země využila plán víceméně pro své každodenní potřeby.

Život se jenom hemží uměleckými detaily. Třicátého července 1961, ve stejném čísle Pravdy, v jakém byl text otištěn, je umístěno i oznámení o vydání dalšího, dvacátého druhého svazku sebraných spisů V. I. Lenina. Právě tento díl obsahuje vůdcovu charakteristiku: Utopie […] je takové přání, které nelze vůbec splnit, ani v přítomnosti, ani v budoucnu.17

Shoda je samozřejmě čistě symbolická. Ale jen stěží bychom hledali někoho, kdo by skutečně doufal v uskutečnění Programu KSSS – „ani v současnosti, ani v budoucnu“. Samotný proces nazvaný (ať už s ironií, nebo vážně) budování budoucnosti dál formoval neobyčejný fenomén světové historie – sovětského člověka.

Po pyramidě. Vesmír

Ruské kolektivní vědomí se opíralo o dva symboly: válku a svatyni.

Idea boje za vlast zásadně poháněla jak vojsko Alexandra Něvského, tak vojáky v bitvě na Kulikově poli, domobrance Minina a Požarského anebo partyzány v roce 1812. A ani v sovětském Rusku 20. století nebyla svatá vlastenecká válka pouhým obrazem z písně Vstavaj strana ogromnaja (Povstaň, obrovská země) nejsilnějším argumentem v boji do vítězného konce.

Se svatyní to bylo složitější. Staré chrámy byly zlikvidovány spolu s vírou. Iluze, že je mohou zaměnit nová stranická zařízení, rychle zmizela – úkoly těchto institucí byly totiž příliš utilitární.

Se starými chrámy se nakládalo různě. Nejplamennější a nejidealističtější revolucionáři kostely bořili, aniž by chápali, že tím pomáhají vytvářet mučednické obrazy. Ti praktičtější a střízlivější je předělali na skladiště brambor a dětské domy, naskytla se možnost nejen využít hotové prostory, ale svatyni i zneuctít, což bylo odjakživa mnohem účinnější než ji zbořit. V dílčích případech projevil režim dokonce vynalézavost a fantazii. Chrám Krista Spasitele, chlouba Ruska, která byla vztyčena na počest vítězství nad Napoleonem, nebyl jednoduše srovnán se zemí. Na jeho místě se nepostavil dům kultury, kasárny ani okresní výbor, nýbrž tam byl vyhlouben bazén, vyvýšeninu nahradila prohlubeň, horu propast, mužský symbol symbol ženský. A zející jáma se naplnila chlorovanou vodou.

Vertikální obraz světa je našemu vědomí bližší než horizontální, protože na ploše bývá náš rozhled omezený (například na souši vodou), zatímco pohled vzhůru je bezmezný.

Neolitické kromlechy, babylonské zikkuraty, egyptské pyramidy, čínské pagody, evropské katedrály – tyto stavby pozvedaly zrak člověka vzhůru, vynášely ho k výšinám. Podle hierarchie hodnot staré jako člověk sám je nahoře vždy kladným protikladem dole, podobně jako den a noc, bílý a černý, teplý a studený. Univerzální soubor znaků nutí člověka zaklánět hlavu, přestože mu přitom může spadnout klobouk.

Kultovní stavby, které měly v sovětském Rusku nahradit ztracené chrámy, nebyly nikdy postaveny. Magnitka (Magnitogorský hutní závod) nebo Dněproges (Dněperská vodní elektrárna) byly příliš funkční: tavily všední kov a přečerpávaly jenom vodu. Člověk potřeboval ryzí ideu bez příměsi účelnosti.

Potřebu hrdinského činu naplnil vesmír, který byl o to krásnější, že jej šlo dobýt bez krveprolití. A vůbec šlo o skutek vesmírných rozměrů, poněvadž byl pro obyčejného smrtelníka nedostupný. Samy obrazy kosmonautů v sobě podivuhodně snoubily demokratické zájmy lidového státu. Na jednu stranu to byli chlapci ze sousedství, prostí, obyčejní, sovětští. Na druhou stranu měli auru obyvatelů nebes a váženost kněží.

Hrdinové Sovětského svazu vždycky šíří osvětu. Nestačí, aby dejme tomu soustružník zručně obráběl odlitky, pokrokový soustružník hraje navíc na violoncello. Rekordman nejenom rychle běhá, ale také píše dizertaci o feromagnetismu. Operní basista nejen zpívá o dvě oktávy níž než ostatní basisti, ale je též vlastníkem vyznamenání Za odvahu při požáru. Čím výše dotyčný stojí, tím více má předností, a tak přímou úměrou až k nekonečnu. Proto také o maršálech a členech politbyr nevíme zhola nic, neboť bychom to svým rozumem nepojali. (V závorce vzpomeňme na snahy snížit bohy na úroveň hrdinů. O Leninovi se třeba prohlašovalo, že ve Švýcarsku denně podnikal sedmdesátikilometrové a delší túry. Mao Ce-tung se ponořil do Jang-c’-ťiang a překonal všechny světové rekordy, přičemž během plavání přátelsky besedoval s ostatními plavajícími soudruhy. Od tohoto úsilí se upustilo, protože snižovalo obraz vyšší bytosti.)

Kosmonauti, kteří doslova vyletěli výše než kdokoliv, měli obsadit střed hierarchie, spojujíce dělnicko-rolnickou přístupnost a příslušnost k vyšším sférám. Byli téměř dočista bez poskvrny a je až s podivem, že první byl ve vesmíru Gagarin – s příjmením pochybného neproletářského původu – a druhý měl neruské křestní jméno German. Nedorozumění se ale jednoduše vysvětlilo. Smolenský rolník Gagarin právěže vytřel zrak svým knížecím jmenovcům, protože byl dalším důkazem demokratického ducha sovětského Ruska. Pokud jde o Titova, přišlo se na to, že jeho otec pojmenoval své děti – Germana a Zemfiru – na počest nesmrtelných literárních postav velikého ruského spisovatele (Puškina, pozn. překl.). Což ostatně přispělo k trvalé představě o vyšší inteligenci kosmonautů.

Na počátku 60. let Gagarin s Titovem dokonce tak trochu soupeřili. První byl miláčkem národa a druhý oblíbencem inteligence, která se chytla na jeho nezemské jméno, zádumčivější vzhled a otce, jenž hrál na housle. Když se pak do vesmíru začalo létat častěji, vyšlo najevo, že encyklopedické znalosti mají všichni kosmonauti bez rozdílu. Životopisec nových hrdinů píše: Jednou během besedy s Jurijem Gagarinem přišla řeč na jeho profesi. Řekl, že kosmonaut nemá a vlastně ani nesmí ustrnout pouze v jedné vědní oblasti. Historie, umění, radiotechnika, astronomie, poezie, sport…18

Lidé – obyčejní, hrdinové i hybatelé – kráčí životem směrem k horizontu. Vertikální směr je údělem mytologických postav.

Kosmičtí adepti byli vybráni a prezentováni s taktem a moudrostí ještě před cestami člověka do vesmíru. Nejpopulárnější psí jména jsou cizího původu, například Rex nebo Džulbars, ale do vesmíru odletěla Lajka, Bělka, Strelka a i ta nejobyčejnější Černuška. Američané poslali do kosmu prozíravě opici, která člověku nepřiroste tolik k srdci – je jako jeho karikatura a ne jeho přítel jako pes.

Podobnou náklonnost vyvolávali v národě i lidé-kosmonauti. Každý věděl, aniž by to dokázal vysvětlit, že jsou chytří a dobří. Například o Pavlu Popovičovi se psalo: Kdysi četl v deníku Heinricha Heineho, že […].19 To už něco znamenalo: nečetl to u Někrasova, ale v nikým netušených denících Heinricha Heineho!

Na druhou stranu se stále vracelo téma prostých hochů.

Hluboká noc. Hluboký spánek.

Dvě srdce tlučou unisono.

Klidné, tiché svítání.

Teplá snídaně ve dvou. 20

Tato báseň je postavena na přesných výpustkách: teplá snídaně, jakou snídají všichni. Astronaut se stává bližším obyčejnému člověku, podobně jako Achilleus, ale zranitelnost jej nesnižuje. Tak jako Lenin: On byl jak vy a já a tentýž docela […]21 – taková slova vyvolávají obraz právě nadpozemské výjimečnosti.

Kosmonautovi číslo jedna Juriji Gagarinovi byl souzen šťastný osud. Jeho široký úsměv – širší než u amerických prezidentů – z něj udělal věčný symbol, klaněli se mu jako božstvu, už když žil. Jeho jméno by se mělo v podstatě psát s malým písmenem, stalo se pojmem. Ovšem jiného druhu než Mozartovo jméno zapsané do dějin jako symbol tvorby, Newtonovo jako symbol geniality, Hitlerovo jako symbol zla, Machiavelliho jako symbol zákeřnosti, Kolumbovo jako symbol objevitelství. S Gagarinovým jménem je spjata jakási superlativní nejasnost. Když Jevtušenko napsal o hokejistovi Bobrovovi že je Gagarinem gólů na Rusi,22 je to těžko vysvětlitelné, ovšem pochopitelné přirovnání. Zkrátka cosi velmi dobrého, co má obecně platnou povahu.

Celkově to odpovídá způsobu, jakým sovětská společnost vnímala dobývání vesmíru.

Pochopitelně že zde nescházel politický prvek soutěžení dvou systémů. Že prý tam, v Americe, jsou i nylonové košile levnější, televizor má skoro každý a maso je pořád na krámě. Jenomže my to neviděli, takže kdo ví, jak to opravdu je. Let do vesmíru je přece nesporný fakt, tak jako je nesporné, že oni vyslali svého Johna Glenna teprve o deset měsíců později než my Gagarina a půl roku po Titovovi.

Nezvratnost sovětského vítězství vyrazila Americe dech, a to se sotva vzpamatovala z letu prvního sputniku vyslaného Sovětským svazem v roce 1957. Střízlivého a praktického Eisenhowera vystřídal doširoka rozpřažený teoretik Kennedy a vesmírná horečka vypukla. Jenže téměř okamžitě skončila. V Sovětském svazu je závěrečným milníkem Gagarinova smrt v roce 1968, přestože s lety do kosmu neměla nic společného. S odchodem prvního kosmonauta se prostě vytratila i romantická vidina vesmíru. Od té doby se SSSR v souvislosti s touto oblastí neprojevoval příliš emotivně. Vlastně ani neměl důvod, neboť lety získaly zřetelný propagandistický ráz: jednou byl let nejdelší, jindy letěl poprvé Mongol – ideu už nešlo oživit.

Vše skončilo vítězstvím Američanů. 21. července v roce 1969 vstoupil Neil Armstrong na Měsíc a Spojené státy oplatily Sovětskému svazu porážku.

Jenomže Armstrong se objevil až na konci první etapy kosmické epochy, sovětská prvenství ohromila svět dříve než on. Člověku připadalo, že to nejsou jen nějaké vědecké lety kamsi do nebe. Ale že sám průlom je významný a symbolický. Což samozřejmě byl. Je zajímavé, že univerzální význam osvojení vesmíru zformuloval poprvé přece jenom Američan – prezident Johnson. Řekl: Když můžeme posílat člověka do vesmíru, znamená to, že můžeme pomoct stařence zaplatit zdravotní pojištění.23

Vědecko-technický pokrok coby všelék na veškerá neštěstí není nic nového. Stačí málo, jsme jen krůček od chvíle, kdy vrba vyžene klasy hrušek, hodní roboti budou na žírných polích vykopávat lahodné kořeny a lidstvo zatroubí na roh hojnosti.

Vesmír byl pro sovětského člověka i symbolem bezmezné svobody. Stalin byl usvědčen, Solženicyn otištěn, tranzistory vyráběny a iniciativa s kritikou se už projednávala. Cesta do vesmíru se zdála být logickým vyústěním osvobozovacího procesu a logickým počátkem svobodné éry. Všechno bylo prosyceno pocitem síly a bezmezné víry: poezie, sibiřské stavby, první hokejové úspěchy.

Všude se zvonivě rozléhalo tání, řečníci mluvili o návratu k leninským normám a příklad mladé Kuby oživoval jasnou vzpomínku na revoluci. Dokonce sama revoluce byla, v souladu s technickou érou, pojímána v kosmickém měřítku.

Rusko tisícům tisíců svobodu dalo.

Skvělé! Dlouho to utkví v paměti.

Já svlékl košili

a každý zrcadlový mrakodrap mého vlasu,

každá průlinka

města těla

vyvěsila koberce a purpurová plátna.

Občanky a občané

státu Já

[…]

těšíce se sluncem, hleděli kůží. 24

Jako totální osvobození všeho, dokonce i atomů, chápal revoluci nejen Velemir Chlebnikov, ale i Andrej Platonov, Nikolaj Zabolockij nebo Konstantin Ciolkovskij. Ciolkovskij, který byl v Sovětském svazu uctíván pouze jako první teoretik letů do vesmíru, přišel s představou, že s odchodem do vesmíru se úplně promění osobnost i společnost, neboť částice člověka se tam přeskupí a nově se propojí v dokonalejším a vyváženějším celku.

A člověk snad podvědomě něco podobného i pociťoval, samo pomyšlení na osvojení kosmu ho povznášelo a zušlechťovalo. Řečí o vědeckých pokusech si nikdo nevšímal. Člověk nad nimi mávl, aby mohl svou duševní sílu soustředit k ryzí a nezištné ideji. Tak jako člověk dob minulých upínal svůj zářící zrak k pyramidám, pagodám a chrámům – symbolům touhy po vyšších vzorech, které pomohou přetvořit život na zemi ke svému ideálnímu obrazu.

12. dubna 1961 se přiblížilo nedostupné a věčně toužené nebe. Už nebylo jako dřív, protože Gagarin do něj pronikl – jako muž do ženy, ale to patřilo k čistotě a kráse prastarého mýtu. Tehdy, v jednašedesátém, se tento čin stal naprostým vrcholem zápalu pro svobodu a nasadil laťku usilování o ni opravdu vysoko.

Když byla laťka odstraněna, zmizela i představa dobývaného vesmíru, ačkoliv se do kosmu létá dál. Zřejmě se věc má tak, že znesvětit svatyni je vždycky účinnější než ji zničit.

Jeden dávný mýtus praví, že nebe se kdysi prostíralo kousek od země, jenomže lidé si o něj utírali nohy, tak se vzneslo.

Spoluautor epochy. Poezie

Hlavním básníkem doby byl Chruščov. Pravda, místo poezie psal jenom paměti. Básník samovládce není v současných dějinách nic neobvyklého. Mao Ce-tung, Ho Či Min, Agostinho Neto, Jurij Andropov. Léta po Stalinově smrti se ukázalo, že básně psal i on. Naštěstí velmi špatné. Říkáme „naštěstí“, protože jinak by jeho obraz získal v historické perspektivě dodatečné odstíny.

Chruščov sice nepsal básně, ale byl básník tělem i duší, inspiroval k tvorbě, a to jednoduchými slovy, jak to dělá skutečná poezie: Ještě dnešní generace sovětských lidí bude žít v komunismu!

Chruščovova slova i činy byly plné prostoty, která stála za nejlepšími příklady ruské občanské poezie:

A pak na troskách samovlády / napíší znaky našich jmen,25 předpovídal Puškin. Nad námi nad všemi / kéž jak pomník duní / za bojů / zbudovaný / socialismus,26 nakazoval Majakovskij. Ještě dnešní generace sovětských lidí bude žít v komunismu, sliboval Chruščov.

Pokud jde o formální stránku, na tu měl Chruščov vlastní názor a před kulhavým trochejem dal přednost otřepanému ruskému jambu.

Program načrtnutý stranickou tribunou určoval úkol a cíl víceméně jasný všem. Jenže stejně jako nelze vyznat lásku textem morálního kodexu, ani všednímu životu nestačí suché direktivy a potřebuje jiná slovesná vyjádření.

Chruščov byl hlavním básníkem doby. A její poetický konspekt sestavil Jevgenij Jevtušenko.

Jevtušenko měl dar jednoduše a srozumitelně národu vysvětlit, co že se to v zemi a ve světě děje. Z ostrých zvratů a zlomů se točila hlava dokonce i samotným reformátorům a čím dál se člověk od Kremlu nacházel, tím se všechno stávalo nepochopitelnější a nesrozumitelnější. Věci se děly v rozporu s rozvážnou ruskou moudrostí: život není procházka po poli. Jako by staré pravdy přísloví a pořekadel svou jazykovou ukončeností, absolutní harmoničností, podobné ideální kouli docela uspokojovaly potřebu analyzovat jevy a události. Vhodná a srozumitelná slova mohou vystihnout svět a Jevgeniji Jevtušenkovi se podařilo je najít.

Své poslání si zřejmě uvědomil velmi záhy. Začínal přiléhavě programovou a tendenční poezií. V roce 1949, v době studené války, debutoval jako šestnáctiletý v časopise Sovětský sport antiamerickými básněmi. Neméně příznačné je, že byly věnovány sportu. To byla totiž legální forma boje, tady bylo namístě používat agresivně útočnou slovní zásobu. Samozřejmě zde sehrála svou roli i Jevtušenkova osobní vášeň – málem se vydal na dráhu profesionálního fotbalisty. Po celá desetiletí psal básně o boxu, horolezectví či rychlobruslení. (Na okraj připomeňme, že i Vladimir Vysockij, další národní básník poválečného Ruska, psal mnoho a s chutí o boxu, horolezectví a rychlobruslení.)

Jevtušenkův ohromující cit pro hnutí ve společnosti jej vždycky nasměroval k slabým frontovým pozicím boje za novotu. Sovětské poezii scházela lyrika, tak se Jevtušenko stal prvním lyrickým básníkem tání. Pouze jednou nesplnil, co si doba žádala. Přestal se hlídat. Zapomněl, že je autorem schématu.

Sbírky Silnice entuziastů (1956), Slib (1957), Básně z různé doby (1959), Mávnutí rukou (1962) či Něha (1962) obsahují lyrickou poezii na úrovni, jaké autor v dalších letech už nedosáhl. Ale jeho verše, společně s Okudžavovými, které se objevily o něco později, předvedly poprvé po mnoha letech lidem, kteří si už odvykli poslouchat normální slova, že poezie není jenom o čekání na někoho, kdo beze stopy zmizel na frontě.

Nezajímaví lidé nejsou na světě.

Vždyť každý lidský osud podobá se planetě

Její historii, kterou v sobě tají.

A není planet, které se sobě podobají. 27

Tehdy něco podobného neexistovalo. Přesněji existovalo, ale nevycházelo stotisícovými náklady. Byly to tak nové básně, až se tajil dech:

A pak miluješ, ale možná že ne

A pak nemiluješ, ale možná miluješ

A listoví a lunu nahrazuješ občanským soužitím

A taškou ulepenou od nejlevnější vodky 28

Skoro jako Remarque, básníkovy city ale byly původní. Jeho nenucená poezie plná prostých emocí připomínala svou pronikavostí blatné písně.29 Celá generace sovětských lidí pořád opakovala jako zaklínadlo:

Ptala ses tiše, sebe, mne

Co potom?

Co si počneme?

Na gauči bílá barva cích.

Tys byla v dívčích rozpacích. 30

Načež se v zemi s lyrickou poezií roztrhl pytel. Už se nedalo rozeznat, čím se Jevtušenko liší od Eduarda Asadova. Ještě na začátku 60. let to bylo nad slunce jasnější. Ačkoliv ani tehdy se Jevtušenkova a Asadovova tvorba od sebe příliš nelišila. Jevtušenko ale získával impulzy z vládnoucí ideologie. Což znamenalo, že třeba lyrickou poezií oslavoval lásku včetně předmanželských vztahů a manželské nevěry. Zatímco Asadov mlel obvykle jako kolovrátek: „Byli to ještě studenti a milovali se“ – přičemž bylo jasné, že se „milovali“ totálně netělesně.

A ačkoliv Jevtušenkova vrcholná poezie se řadí právě do žánru intimní lyriky, není to svět písně, sladkého tónu – byl básníkem každodenního vzruchu, sporů a pachtění.31 Uchvátila jej stejně jako Majakovského živelnost přeměny. Přitom však měl mnohem menší talent a své jednání naprosto pod kontrolou.

Má poezie

jako Popelka

navyklá na špínu

jen oči otevře,

už převléká

a pere prádlo našich dnů. 32

To jsou upřímná a opravdová slova – především ta o otřesné kvalitě veršů. Jevtušenkova poezie stále častěji zapomínala, čím je, a postupně ji ovládly dobové teze. Básník vždycky našel adekvátní úkoly dne a formulace, neušlo mu nic důležitého a podstatného.

Sovětský svaz se zájmem sledoval kubánské události:

Fideli, vezmi mě k sobě

Za vojáka Armády Svobody. 33

Všude se šířila otravná západní masová kultura:

Co mám dělat s tímhle chlapcem,

který módní účes pařížský má,

který čelo má, a přitom je bez čela,

a který hit Alibaba zpívá. 34

Když inteligence obhajovala před zpátečníky umění:

Do vesmíru jsme měsíčnici vyslali

A opery podobné vozům. 35

Když je země otřesena Chruščovovým odhalením a bojí se opakování stalinismu, Jevtušenko píše Stalinovy dědice:

A já se obracím k své vládě s žádostí:

Zesilte dvakrát,

třikrát stráž

tam u té mohyly. 36

Když nabírá na síle boj s povaleči a příživníky:

Správný zákon u nás platí,

Kdo nepracuje – ať nejí 37

Když se mládež živě zajímá o Západ:

Svět, vypískaný moralista,

v ní vzbudil jenom nenávist.

Není si dnes už ničím jistá,

Uznává jednu pravdu – twist. 38

Vždy citlivým tématem byli v Rusku také Židé a antisemitismus:

Nezapomenu.

Jednou celé lidstvo

Internacionálou

přivítá

zvěst,

že už v hrobě

našel svoje místo

poslední antisemita. 39

Tato báseň Jevtušenka proslavila po celém světě. Báseň Babí Jar byla okamžitě přeložena do všech jazyků. Psalo se o ní na titulních stránkách nejvýznačnějších novin světa – New York Times, Le Monde, The Times… Uchvátila západní svět, v němž se vztah k Židům stal měřítkem civilizovanosti. Doslova přes noc se stal Jevtušenko superhvězdou. I když už o rok dříve projel spoustu zemí, své básně četl v Americe, Francii, Anglii, Africe, světovou senzaci z něj udělala teprve skromná publikace v týdeníku Litěraturnaja gazeta z 19. září 1961. (Jestlipak věděl, že na tento den tehdy připadl Jom Kipur – den očisty od hříchů?)

Alexej Markov, který v časopise Litěratura i žizň otiskl výpad proti Babímu Jaru,40 zrušil své poetické večery ze strachu před fyzickým napadením. Odpověď Markovovi kolovala mezi lidmi.

A další už bere pero do ruky,

Ale papír plní jedovatá slova

I ty verše jsou plné patosu, síly a plamenů

Znějí slova „nicka“, „kosmopolita“… 41

Kosmopolita Jevtušenko triumfoval – stal se mluvčím lidu. A právě tehdy začal být skutečně kritizován, haněn a pomlouván. V té době si jej přišlo poslechnout i čtrnáct tisíc lidí. Během toho roku měl dvě stě padesát vystoupení. Takže kdosi mohl zavtipkovat uctivým epigramem:

Jednou ho stroze plísní,

Pak mu chválu pějí

A on jde se svou písní,

A v sochu se mění. 42

Říká se tomu sláva.

Na rozdíl od Jesenina, který si chtěl gatě vyhrnout a běžet za komsomolem,43 Jevtušenko kráčel v jeho čele i v čele celé pokrokové veřejnosti země. Ostatně gatě by si vyhrnoval jen těžko: tehdy byli básníci ve všem první – měli nejprogresivnější nápady, nejsmělejší slova, nejužší nohavice. Jeden zahraniční korespondent, kterému učaroval Jevtušenkův přednes na tribuně, poznamenal, že by básník mohl stanout v čele prozatímní vlády. Zřejmě je to i pravda – ovšem formálně, ne obsahově. Co se týče obsahu, nebyl Jevtušenko žádný novátor ani revolucionář. Přidržoval se hlavního proudu doby, která potřebovala hesla. Zdola k němu jako ke svému vůdci – básníkovi – vzhlížel dav, který slyší jenom ohlušující výzvy, ne rozkazy vydané polohlasem.

I vůdce potřeboval své publikum, tak jako ono jeho. Jevtušenkovy verše počítají s tím, že budou recitovány nahlas. Jsou to řečnické projevy, které se trochu rýmují – básník měl štěstí, že se tehdy dařilo asonančnímu rýmu. On sám byl přesvědčen, že do versifikace vnesl cosi nového, dokonce psal něco o jevtušenkovském rýmu.44 Ale nic podobného není pravda, navíc to ani není podstatné, když se recituje na stadionu, vítr odnáší konce slov.

Není pravděpodobné, že by tehdejší básníci studovali antickou rétoriku, přesto však jednali přesně podle jejích pravidel: i když ovládáme nejpřesnější vědu, není snadno s její pomocí přesvědčit některé lidi. Neboť vědecký způsob jest věcí soustavného výkladu, a ten je tu nemožný, tu jde nutně o to, aby se prostředky, jak působit na mínění, a důvody získaly pomocí toho, co je obecně srozumitelné.45

O slepou lásku k Rusku nestojíme,

potřebujeme tu uvážlivou, pozornou! 46

Jasné a srozumitelné.

Zdůrazněná rétoričnost, orientace na podporu tribuny přinášela okamžitý výsledek – a zklamání pozdějším čtenářům. Ani tento moment Aristotelés neopomenul: […] řeči řečníků, které měly úspěch při přednesu, při čtení zdají se slabé. Důvod je v tom, že se právě hodí pro přednes.47 Přesnost a ladnost stylu tedy podle zákonů krasořečnictví nejen že nebyly nutné, ale byly přímo zbytečné – stejně jako si člověk nemusí dát práci s vykreslováním jednotlivých listů, když maluje vzdálený les.

Byla to doba samorostlých talentů. Živelní rebelové nahrazovali nedostatek poetického mistrovství a vzdělání temperamentem a energičností. Jevtušenko si klidně mohl napsat, navíc pro francouzský časopis, že Arthur Rimbaud přestal skládat básně, protože se stal otrokářem.48 Nejenže Rimbaud neobchodoval s černochy, nýbrž s kávou, ale Jevtušenko si spletl i příčinu s důsledkem.

Zřejmě jde o to, že dobový zájem o intimní lyriku a občanský zápal si žádal i krásu, v jakékoliv co nejexotičtější podobě. Jevtušenkova poezie začátku 60. let přetékala calvadosem, pernodem, atlantickými vlnami, tichomořskými příboji, v nichž vířili otrokáři Rimbaudové, pařížské krasavice a africké palmy. Byly to lákavé, ač cizí obrazy – člověk je přijal postupem času za své, podobně na tom byl Majakovskij, když se cítil jako dlužník… Broadwaye, jež lampionií světel se pyšní.49 Pro Jevtušenka byl nový svět úlovkem a štědře zahrnoval čtenáře svými dojmy z twistu, cibulové polévky či setkání s Hemingwayem.

Autorova Autobiografie zachycuje v části o vydání Babího Jaru jednu nevelkou, ale charakteristickou podrobnost. Jevtušenko vypráví, jak čekal, až vytisknou nové číslo časopisu Litěraturnaja gazeta s jeho básněmi, jak se objímal s tiskaři, jak si potom se starým kamarádem sedl do svého stařičkého auta. A najednou jsem – zázrak! – objevil na sedadle láhev beaujolais. […] Láhev jsme otevřeli a vypili přímo v autě.50

Tehdy se to takhle patřilo. Skutečný ruský básník musel oslavovat vítězství nad antisemity právě francouzským vínem.

Bolest a pocit odpovědnosti za všechno na světě nutně patřily k tehdejšímu básnickému pokolení. Jevtušenko se podle vlastních slov zamiloval do Belly Achmadulinové, když pravila: Revoluce je nemocná. Musíme jí pomoct.51 Pomáhali revoluci, která je pak zradila.

Jevtušenko obětoval své svaté válce to nejdůležitější a nejdražší – talent a básnické mistrovství.

Nevytvořil vlastní systém metafor, vlastní verš, vlastní strofu ani vlastní tematiku. Potenciál pro to bezesporu měl. Byl ale pouhým spoluautorem doby.

Za autora Stalinových dědiců může být stejně dobře považován i Chruščov, na jehož osobní příkaz vyšla tato báseň v roce 1962 v novinách Pravda. Jiné přednosti kromě skutečnosti, že se objevila na stránkách tohoto deníku, ostatně nemá. Z Jevtušenkovy poezie čiší téměř fyzicky horečnatý spěch – hlavně stihnout všechno tak, jak se patří. Ne zítřek, ne pro zítřejší den, ale teď a pro teď.

Chruščov řešil všechny problémy tím, že poeticky lehkovážně sázel kukuřici, a Jevtušenko nesměl zůstat pozadu:

Celý svět je kukuřičný klas,

Co křupe mezi zuby. 52

Básník-reformátor Chruščov a básník-hlasatel Jevtušenko byli spolubojovníky a spoluautory.

Ve svém posledním tvůrčím vzepětí – poemě Bratská vodní elektrárna – se Jevtušenko pokusil o epos a skutečně napsal několik dobrých lyrických básní ukrytých do pěti tisíc veršů o turbínách a pyramidách.

Jiskra, která přibližovala básníka davu, pomalu uhasínala. Jevtušenko se vlastně nenechal koupit a nezradil své ideály. Ani je nemohl zradit, poněvadž jeho ideálem bylo maximálně souznít s lidem, docela se v něm rozpustit. Ba naopak – lid zradil Jevtušenka, protože přestal potřebovat tribuna. Revoluce skončila.

Neklidná povaha však básníkovi nedovolila, aby se stal z revolucionáře úředníkem, jak tomu obyčejně bývá. Zůstal sám se svým výrazným a nepotřebným talentem, který zvětral na stadionech. V jedné ze svých raných básní výstižně napsal:

Bojím se, ale znovu volky nevolky

Musím jít tancovat. 53

Velká sovětská encyklopedie o Jevtušenkovi uvádí: Nejlepší básně a poemy J. neobyčejně silně odrážejí snahu vystihnout soudobého ducha.54

Je to tak. Básníkova závislost na době byla příliš absolutní.

1Pravda, 30. 7. 1961.

2 Program Komunistické strany Sovětského svazu. In: XXII. sjezd Komunistické strany Sovětského svazu. SNPL, Praha 1961, s. 302.

3 Stanovy Komunistické strany Sovětského svazu. Tamtéž, s. 340.

4 JEFREMOV, Ivan: Mlhovina v Andromedě: vědeckofantastický román. Mladá fronta, Praha 1968, s. 3.

5 Program Komunistické strany Sovětského svazu, s. 218.

6 Tamtéž, s. 302.

7Krokodil, 1961, č. 24.

8 Cit. dle LENIN, Vladimir: Spisy I. Svoboda, Praha 1951, s. 276.

9 Program Komunistické strany Sovětského svazu, s. 287, 288.

10 Tamtéž, s. 287.

11Junosť, 1961, 9.

12 Tamtéž. Autorem je E. Jodkovskij.

13 Tamtéž. Autorem je Jevgenij Navrot.

14 Tamtéž. Autorem je Vjačeslav Moloďakov.

15Krokodil, 1961, č. 25, autorem je L. Lenč.

16 Stiljagové (rusky stiljagi) byli mládežnická subkultura, která se v SSSR vyskytovala od konce 40. let do 60. let, stylem se blížili britským Teddy Boys či československým potápkám, pozn. překl.

17 LENIN, Vladimir: Spisy XVIII. Svoboda, Praha 1957, s. 250.

18 REBROV, Michail: Sovětskije kosmonavty. Vojenizdat, Moskva 1977, s. 9.

19 Tamtéž, s. 43.

20 Tamtéž, s. 23.

21 MAJAKOVSKIJ, Vladimir: Vladimír Iljič Lenin. In: MAJAKOVSKIJ, Vladimir: Spisy VI. Odeon, Praha 1969, s. 277.

22 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Proryv Bobrova. In: JEVTUŠENKO, Jevgenij: Idut bělyje sněgi… Chudožestvennaja litěratura, Moskva 1969, s. 409.

23 Cit. dle The New York Times Book Review, 7. 4. 1985, s. 4.

24 CHLEBNIKOV, Velemir: Já a Rusko. In: TÝŽ: Zakletí smíchem. Československý spisovatel, Praha 1975, s. 120.

25 PUŠKIN, Alexandr: Čaadajevovi. In: TÝŽ: Básně. Lidová kultura, Praha 1937, s. 24.

26 MAJAKOVSKIJ, Vladimir: Plným hlasem. In: TÝŽ: Slovo o pluku Majakovského. Československý spisovatel, Praha 1961, s. 130.

27 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Nezajímaví lidé nejsou na světě. In: BERGROVÁ, Zdeňka – RYBÁK, Jan (eds.): Sovětská poezie 20. století. Odeon, Praha 1981, s. 502.

28 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Ja starše sebja na tvoi tridcať tri. In: TÝŽ: Idut bělyje sněgi…, s. 90.

29 Písňový folklor psaný převážně slangem, jehož hlavním tématem je život ve vězení, galérka a lidé z okraje společnosti – pozn. překl.

30 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Něha. Svět Sovětů, Praha 1965, s. 44.

31 Srov. PUŠKIN, Alexandr: Básník a lůza. In: TÝŽ: Souboj o budoucnost. Svoboda, Praha 1988, s. 194–195.

32 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Něha, s. 11.

33 Cit. dle ANNINSKIJ, Lev: Zamětki o molodoj poezii. Znamja, 1961, 9.

34 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Na tancploščadke. In: TÝŽ: Idut bělyje sněgi… s. 236.

35 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Rakety i tělegi. In: TÝŽ: Nasledniki Stalina, s. 106.

36 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Stalinovi dědicové. In: VRBOVÁ, Hana – DANĚK, Václav (eds.):Mladá sovětská poezie. Svět Sovětů, Praha 1963, s. 60.

37Junosť, 1963, č. 9, s. 57.

38 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Něha. Praha, 1965, s. 29.

39 Tamtéž, s. 58.

40Litěraturnaja gazeta, 23. 9. 1961.

41 Citováno po paměti.

42 Epigram otiskl v 60. letech časopis Junosť. Citujeme jej po paměti.

43 Z básně S. Jesenina Mizející Rus (1924). In: JESENIN, Sergej: Modravá Rus. Odeon, Praha 1940, s. 112.

44 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Avtobiografija. Flegon Press, London, 1964.

45 ARISTOTELÉS: Rétorika. Petr Rezek, Praha 2010, s. 34.

46 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Stancija zima. In: TÝŽ: Idut bělyje sněgi…, s. 209.

47 ARISTOTELÉS: Rétorika, s. 193.

48 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Avtobiografija, s. 11.

49 MAJAKOVSKIJ, Vladimir: Rozhovor s berním inspektorem o poezii. In: TÝŽ: Spisy. Sv. VII. Odeon, Praha 1975, s. 152.

50 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Avtobiografija, s. 136.

51 Tamtéž, s. 106.

52 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Jabloko. Sovětskij pisatěl, Moskva 1960, s. 47.

53 JEVTUŠENKO, Jevgenij: Válečné svatby. In: KOL. AUT.: Sovětská poezie. Odeon, Praha 1981, s. 504 (překlad upraven, pozn. překl.).

54 PROCHOROV, Alexandr a kol.: Bolšaja sovětskaja encyklopedija. Sv. 9. 3. vyd., Sovětskaja encyklopedija, Moskva 1972, s. 30.

intervence

Březové palmy. Evropa

60. léta byla často označována pojmem renesance, který předpokládá obrození čehosi překrásného, co bylo dočasně zapomenuto. Ale co to přesně bylo? Kdy? A proč?

Odpovědi na tyto otázky měnily vzhled doby, která vyzývala k cestě vpřed, ale zároveň se stále ohlížela. Stěžejní pro ni totiž byly vzpomínky.

Chruščov dovolil národu vzpomínat už na XX. sjezdu. A když si po XXII. sjezdu získal všeobecnou důvěru, začalo období pamětí.

Tehdy člověk nehledal zprávy v denním tisku, nýbrž ve třicet let starých stenografických záznamech. Hlavními hrdiny se opět stali Kirov a Ježov, Frunze a Jagoda. Dějiny se jevily jako jakési strašlivé zamotané dobrodružství, ale ten, kdo sledoval jejich průběh, věděl, jak dopadnou.

Epilog, jehož autorem byl Chruščov, dodával sovětské historii zdání uzavřenosti. Rusko mezi Leninem a Chruščovem se zdálo být završenou epizodou, jako napoleonské impérium nebo hitlerovské Německo.

Žádné dokumenty, žádné archivy ani žádné memoáry ale samozřejmě minulost nekřísí. Formují současnost tím, že vytvářejí mýtus o minulosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 60. léta. Svět sovětského člověka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.