Obsah

Obálka

Patitul

Titul

Vzor citace

Upozornění

Předmluva

1. kapitola Dětství (1935–1945)

2. kapitola Po válce

3. kapitola Moje druhá – norská rodina

4. kapitola Práva

5. kapitola Krasobruslení

6. kapitola Rozhodčí

7. kapitola Na Harvardu

8. kapitola Návrat domů

9. kapitola Sportovní funkcionář

10. kapitola Mezinárodní bruslařská unie

11. kapitola Příběhy z olympiád

12. kapitola Boom v advokacii po roce 1989

13. kapitola Krize v Mezinárodní bruslařské unii (2002–2005)

14. kapitola Můj boj proti dopingu

15. kapitola Střípky z cest

16. Kapitola Vzpomínky na přátele bruslaře

17. kapitola Sportování a další záliby

18. kapitola Síň slávy

Doslov

Tiráž

Poznámky

Gerhardt Bubník

Život mezi paragrafy

ve spolupráci s Magdalenou Sodomkovou

Text © Gerhardt Bubník, 2017

Cover and layout © Zuzana Vojtová, 2017

Cover photo © MAFRA – foto Michal Šula, archiv Gerhardta Bubníka, 2017

Photo © EPRAVO.CZ, Profimedia.CZ, Prague Club Magazine, archiv Gerhardta Bubníka, 2017

ISBN 978-80-7552-767-7

www.wolterskluwer.cz

Citace z dopisů, článků a jiných dobových materiálů byly ponechány v původním znění (včetně případných gramatických chyb).

Princeton 1968

Předmluva

Nikdy jsem neměl v úmyslu psát memoáry. V životě jsem si nikdy nevedl žádný deník. Také moje staré advokátní spisy jsou již dávno skartované.

Když jsem, jak už to chodí, přátelům nebo kolegům vyprávěl historky ze svého života advokáta a sportovního funkcionáře nebo líčil své zážitky z cest, slýchával jsem: „Pamatujete toho tolik! Měl byste to všechno sepsat a vydat.“ To jsem však celá léta trvale a zcela rozhodně odmítal.

Když mi bylo osmdesát, dostal jsem různá ocenění, a při té příležitosti mě oslovili novináři. S některými jsme si povídali dlouho, i mimo záznam. Vzpomínal jsem přitom na zajímavé kauzy, které jsem řešil, a také na svou dráhu krasobruslaře a rozhodčího. Zmínil jsem se i o svém boji proti dopingu. Nakonec to opět vždycky skončilo otázkou, proč nenapíšu paměti?

V lednu 2016 jsem byl uveden do Právnické síně slávy a na slavnosti v Brně byl promítnut filmový medailonek o mém životě připravený Českou advokátní komorou. Tehdy naléhání ještě zesílilo.

Jenže představa, že mám teď ve svých osmdesáti letech vzpomínat na celý uplynulý život bez možnosti nahlížet do nějakého osobního deníku a do starých advokátních spisů, mi připadala velmi náročná. Všechno bych musel lovit z paměti. Do něčeho takového se mi vůbec nechtělo.

Moje nechuť k sepisování knížky pramenila snad i z toho, že jsem jako právník celý život něco sepisoval. Rozsáhlé dokumenty, smlouvy, články, posudky o mnoha desítkách stran, dlouhá podání v různých soudních sporech. Jako rozhodce jsem psal v Česku i v zahraničí dlouhé rozsudky (rozhodčí nálezy). A když jsem dosáhl osmdesátky a rozhodl se, že konečně svoji pracovní činnost ukončím, byla pro mě představa, že bych měl opět sepisovat něco tak obsáhlého, jako jsou „paměti“, dost nepřijatelná.

Poslední naléhání, kterému jsem nakonec podlehl, přišlo od novinářky Magdaleny Sodomkové, která již dříve napsala článek o válečném příběhu mé rodiny. Vyšel v Pátku Lidových novin v květnu 2015. V březnu 2016 se nabídla, že mi se zpracováním vzpomínek pomůže. Tuto nabídku jsem přijal a Magdaleně chci za její velikou pomoc a skvělou vzájemnou spolupráci co nejsrdečněji poděkovat.

Možná se ptáte, proč „Život mezi paragrafy“? O tom, že se v právu a zákonech paragrafy používají, ví asi každý. Že se ale toto slovo používá i v krasobruslení, neví asi kromě samotných krasobruslařů nikdo.

Povinné cviky byly až do roku 1991 součástí všech krasobruslařských soutěží. Bruslař kreslil na čistém ledě dvě nebo i tři kružnice, které se vzájemně dotýkaly, takže když to byly dvě kružnice, výsledná kresba vypadala jako číslovka osm. Slovem „paragraf“ se pak označoval cvik, kdy bruslař musel jet na jedné noze a přitom na ledě opsat dvě kružnice bez přerušení.

Mohly to být čistě kružnice, nebo se na nich pro ztížení prováděly ještě různé obraty. Slovo „paragraf“ se používalo jak v anglickém, tak českém názvosloví.

V životě jsem měl dvě souběžné kariéry: advokátní a sportovní. Potýkal jsem se tedy s paragrafy celý život. V právu jsem je studoval a aplikoval, jako krasobruslař jsem se s nimi dost natrápil a později jako rozhodčí jsem je na ledě bedlivě prohlížel a hodnotil známkami.

A tak, i když jsou advokacie a krasobruslení dvě oblasti spolu naprosto nesouvisející, podivuhodnou shodou okolností jsem svůj život prožil mezi dvěma druhy paragrafů.

P.S. Tato kniha vyšla v r. 2016, Toto vydání ve formě e-knihy jsem připravoval na podzim r. 2019. Proto jsem některé kapitoly stručně „aktualizoval“.

1. kapitola
Dětství (1935–1945)

Na „samotě“ ve Vršovicích

Ten dům vyrostl roku 1938 na konci starých Vršovic. Byla to pětipatrová novostavba s mnoha malými byty pro rodiny s nízkými příjmy, ke kterým jsme patřili i my. Tady začínají moje první vzpomínky.

Po Praze jsme se do roku 1938 stěhovali hned několikrát, na to si ale nepamatuji. A dnes už není nikoho, kdo by mi o prvních třech letech mého života mohl vyprávět.

Dětství jsou pro mě tedy až Vršovice, ten činžák uprostřed luk a polí, která se tehdy táhla od kasáren Na Míčánkách, kde je dnes Justiční palác, až do Strašnic. Rozprostíraly se i směrem z kopce dolů k Edenu, kde sice jezdila tramvaj, ale kde louky pokračovaly lesem, jakousi malou Stromovkou, v níž byla snad i nějaká zahradní restaurace.

Peněz jsme měli málo. Náš byt byl malý, kuchyň 15 m2 a pokoj 17 m2, samozřejmě bez ústředního topení. Měli jsme ale svůj záchod i malou koupelnu s volně stojící mosaznou vanou na nožičkách a s kotlem na uhlí, vysokým válcem, ve kterém se voda ohřívala, a samozřejmě jen holé zdi bez obkládaček. I kamna na vaření v kuchyni a kamínka v pokoji byla na uhlí, denně jsme je proto nosívali ze sklepa, a pak zase vynášeli popel. V zimě se před velká kuchyňská kamna stavěl malý bubínek, ve kterém se topilo, když se nevařilo. Bylo to levnější.

Na každém patře bylo pět bytů, tři stejné velikosti jako ten náš, jedna garsoniéra a pouze jeden byt, který měl vedle kuchyně dva pokoje. Do tohoto nového domu se nastěhovalo před začátkem války mnoho mladých rodin s malými dětmi. Otcové byli dělníci nebo nižší úředníci.

Doma

Moje maminka Eliška, rozená Abelesová, pocházela ze židovské rodiny. Její otec měl před první světovou válkou v Jablonci nad Nisou malý obchod s textilem. Zemřel ale záhy, už roku 1916, na španělskou chřipku.

Maminka se vyučila švadlenou a šitím musela živit nejen sebe, ale spolu se starší sestrou Irmou i svou matku Amálii – vdovu bez příjmu. A to až do roku 1942.

V Jablonci se také seznámili moji rodiče. Můj tatínek, Oskar Bubník, tam totiž sehnal práci a někdy v roce 1931 vařil v jednom z místních hotelů.

Z prvního manželství měl tatínek už dvě děti, mou nejstarší sestru Andělu a bratra Václava. I když Anděla a Vašek žili až do roku 1945 se svou matkou v Říčanech, vždy jsme se považovali za sourozence a často jsme se vídali. Za války méně, aby nebyli zbytečně kompromitováni kontaktem s mou židovskou maminkou, ale od konce války jsme spolu trávili času hodně. O to víc, když maminka Anděly a Vaška po válce zemřela na rakovinu. Bylo jí pouze 45 let. V té době byli Anděla i Vašek již zletilí a zaměstnaní. Oba dva měli moji maminku velice rádi a jejich děti ji považovaly za svoji babičku. Zkrátka byli jsme celý život jedna rodina.

Tatínek se, stejně jako jeho maminka a moje babička Františka, vyučil ještě za monarchie kuchařem ve Vídni. Za první světové války musel narukovat a bojovat. Přeběhl však na druhou stranu a stal se italským legionářem.

Svatbu měli mí rodiče v roce 1932 a v listopadu 1933 se jim narodil můj další bratr – Robert.

Já jsem se narodil o 20 měsíců později, 23. července 1935, a to již v Praze, kam se moji rodiče po svatbě odstěhovali.

Rodiče mi dali dvě jména: Gerhardt Karel. Jméno Gerhardt jsem však nikdy až do své dospělosti neužíval. Pro svou rodinu, své příbuzné a blízké známé jsem byl Karel a zůstal jsem jím od narození až dodnes.

Teprve když jsem nastoupil do zaměstnání a musel užívat oficiální doklady, občanku a pas, stal jsem se pro nové přátele, kolegy a známé Gerhardtem, Gertem. V Americe, kam mě osud na chvíli zavál, ze mě udělali Gerryho, a to mi zase zůstalo v mezinárodní bruslařské komunitě. To ale předbíhám.

Vraťme se ještě do doby před válkou.

Ve starých dopisech, které jsem našel, jsem se dočetl, že otec tehdy vařil na různých místech v Čechách i na Slovensku.

Bylo krátce po hospodářské krizi a o práci byla nouze. Vím také, že někdy v letech 1935 až 1937 se otec pokoušel v Praze provozovat restauraci, či spíše hospodu, v dělnické čtvrti v Holešovicích. Živnost mu však dlouho nevydržela, protože tržby byly malé, a navíc, jak maminka vyprávěla, otec svým hostům, obyčejným lidem, dělníkům, kteří neměli peníze, dával často na dluh.

I když maminka byla vychována ve své rodině v židovské víře, po svatbě ji nepraktikovala. Já s bratrem Robertem jsme byli po otci zapsáni v Církvi československé husitské a asi do svých patnácti let jsem navštěvoval, byť nijak pravidelně, Husův sbor ve Vršovicích. O židovství (judaismu) jsem proto nevěděl naprosto nic.

Daleko od světa

Na samotě uprostřed luk a polí stály vedle našeho domu ještě dva domy, rovněž pro nájemníky z chudších vrstev. V těchto třech domech žila spousta dětí od věku nemluvněte do deseti let.

Když jsem se narodil já, bylo mé mamince již 40 let. Byla ze všech četných mladých maminek v domě nejstarší a nejzkušenější. A protože to byla velice hodná a vlídná žena a všude, kde se ocitla, byla oblíbená, ostatní maminky se k ní často chodily radit. Ať to již bylo ohledně vaření, péče o děti, šití či pletení.

Maminka byla také výborná kuchařka. Táta vařil jen v práci, doma vařila a i pekla jen ona.

Neuměla být přísná, a to ani na nás. Když jsme zlobili, jenom hrozila, že to řekne tátovi. Ten byl ale také hodný a velice obětavý. Pamatuji se, že jsem snad od něho dostal jenom jeden opravdový výprask – páskem na zadek. Ne proto, že jsem si roztrhl a zničil kalhoty, ale proto, že jsem lhal o tom, jak se to stalo. To mi bylo asi tak pět let.

My děti jsme ve Vršovicích „daleko od světa“ vytvořily jednu velkou partu, která si spolu venku hrála. Bylo nás nejméně dvacet ve věku od tří do čtrnácti let a dost jsme drželi pohromadě. Žili jsme si tam jako na venkově. K našim domům nevedla žádná silnice ani chodníky, a tak ani bez dozoru nám nic nehrozilo. Vedly k nám jen vyšlapané cesty v loukách, které, když pršelo, byly bahnité a v zimě zasněžené. Nepročištěné, neprohrabané.

Pro malé děti je vzdálenost i jen pět set metrů veliká. Když jsem v roce 1941 začal chodit do školy, musel jsem chodit půl kilometru touto polní cestou a pak ještě více než kilometr do školy v Heroldových sadech, tedy až k dolnímu konci dnešní Francouzské. Chodili jsme sami, nikdo dospělý nás nevodil. Na rozdíl od jiných dětí jsme přicházeli často s botami od bláta.

Do téhož domu čp. 914 na ulici 28. pluku, kde jsme žili od roku 1938, se spolu s námi přistěhovala i maminčina přítelkyně a spolužačka z dětství v Jablonci, Marie Waldenová se svou již dospělou dcerou Lilli. Bydlely v úplně stejném bytě s nízkou činží, jen o patro níž, přímo pod námi.

Kdo ví, co by se s námi za války dělo, kdybychom tyhle dobré duše v domě neměli…

Transporty

V březnu 1939, po německé okupaci zbytku Československé republiky, se situace naší rodiny markantně zhoršila. Maminka musela začít nosit na šatech a na kabátě pěticípou židovskou hvězdu. A čas od času k mým dětským uším doléhaly tlumené hovory o různých omezeních a nebezpečích. Pro mě samotného se však, bydleli jsme přece na „samotě“, mnoho nezměnilo.

V roce 1942 však už byla perzekuce naší širší rodiny zcela patrná i pro tehdy sedmileté dítě. Začaly první odsuny Židů.

Pamatuji si, jak k nám do Prahy začali postupně z Jablonce a z Chomutova přijíždět příbuzní. Zůstali u nás vždy několik dní, v tom malém bytě nás někdy bývalo i sedm. Dostali povolávací rozkaz do transportu, do něhož měli nastoupit v Praze-Holešovicích. Tehdy jsem poprvé potkal svou babičku Amálii, kterou jsem ještě neznal, protože bydlela v Jablonci.

Během těchto návštěv se naše stará singrovka nezastavila. Vrčela v tom malém bytě ve dne v noci. Maminka pro své příbuzné narychlo šila teplé oblečení, jakési vatované vesty a válenky, v domnění, že snad taková výbava jim na dlouhých cestách a v nových „domovech“ pomůže přežít.

Bylo to ale poprvé a naposledy, co jsem babičku viděl. A postupně jsme takhle vyprovodili i strýčka Eduarda. Pak strýčka Leopolda. A další.

Pak přišla na řadu i maminčina sestra Irma. Byla již delší čas stižena akutním rozsáhlým revmatismem. Tou dobou se léčila v židovské nemocnici na Starém Městě, nemohla se téměř hýbat.

Když se dnes dívám na starou fotografii z naší poslední návštěvy špitálu, vidím Irmu, jak leží na bílém lůžku. Odtud ji vzápětí odvlekli do transportu na nosítkách. Ani ona nebyla ušetřena.

Na ostatní příbuzné si osobně nepamatuji, jen vím, že se o nich mluvilo v souvislosti s tím, že také oni museli nastoupit do různých transportů.

Doufali jsme stále, že jsou v pořádku. Z Polska nám do Vršovic čas od času chodily poštovní karty, ve kterých stálo, že se mají dobře.

Z Terezína nám začaly chodit prosby o zaslání potravinového balíčku. Nejprve od babičky, strýců a tet, pak od bratranců a jiných příbuzných, a nakonec i od známých a přátel. Postupem času jich bylo víc a víc. Maminka totiž byla jediná z celé své široké rodiny, kdo dosud koncentráku unikal, a tak se všichni mohli obracet už jen na ni.

Po rodičích jsem ve staré krabici našel desítky povolenek k odeslání těchto balíčků i podací lístky o jejich zaslání. Jsou na nich známky s Hitlerovou podobiznou.

Obsah zásilky musel být sepsán. A tak dnes vím, že moji rodiče posílali: hrách, krupky, jáhly, cukr, mouku, umělý tuk, perník, sušené ovoce, meltu, cikorku i kousek trvanlivého salámu. Kde na to při naší bídě brali, je mi dodnes záhadou.

Ještě něco jsem se ale z těch zažloutlých lístků po letech dozvěděl. Jména adresátů: bratranců, strýců a tet mé maminky, která mi jako malému klukovi tehdy v paměti neuvízla. Bylo jich hodně. Skučovi, Fantovi, Kohnovi, Goldenerovi, Liebenovi, Wehleovi a mnozí další.

Mezi povolenkami a dopisnicemi z koncentráku jsem našel i jeden rukou psaný lístek. Je to oznámení, patrně z Terezína, že na návštěvu přijede slavný český herec Jindřich Mošna a bude vyprávět své divadelní vzpomínky.

Někdo z vězňů, se smyslem pro černý humor, na lístek připsal: „… a kromě míšenců a árijských manželů mají přístup též Eskymáci a Zulukafři s pracovní knížkou a občanskou legitimací.“

Perzekuce

Maminka stále zůstávala uchráněna. Jen díky tomu, že měla za manžela „árijce“. Německé úřady sice na tatínka stále naléhaly, aby se s ní rozvedl, on ale nátlaku nepodlehl. Samozřejmě jsem neměl ponětí, co se v koncentračních táborech děje našim příbuzným. Sám jsem si ale tehdy začal uvědomovat, že se máme oproti ostatním českým rodinám v mnoha ohledech hůř. Měli jsme omezené příděly potravin. Bratr Robert nesměl jít na gymnázium. Maminka, s hvězdou na kabátě, nesměla používat dopravní prostředky. Nesměla navštěvovat kina, divadla ani jiné veřejné akce. Nemohla být ošetřovaná českými lékaři, ani na klinikách či v nemocnicích. K návštěvě mé babičky, otcovy matky v nemocnici na Vinohradech, musela nejprve získat zvláštní souhlas. Někdy, ve výjimečných případech, pro ni tatínek mohl obstarat povolení na jednu jízdu tramvají. Jednou ho však neměla… Riskla to. Pamatuji si, jak si sundala hvězdu. Jel jsem s ní, oba jsme byli po celou cestu pořádně vystrašení.

Na začátku okupace otec pracoval jako kuchař ve Slovanském domě Na Příkopech.

Jednou spolu s dalším kuchařem nesli po schodech obrovský hrnec s polévkou, z níž se ještě kouřilo. Někdo z nich zakopl a veškerá vařící polévka s rozpáleným tukem na povrchu se vylila na mého otce. Opařila ho na celém těle. Ještě dnes vidím, jak stojíme v nemocnici kolem jeho lůžka. On od hlavy k patě v obvazech, jen oči mu koukají.

Slovanský dům se zatím stal Německým domem a otce, když se uzdravil, čekal vyhazov. Ocitli jsme se bez jakéhokoli stálého přijmu. Tatínek se všelijak protloukal, jen aby nás uživil.

V pracovní knížce, kterou jsem po letech našel, byl formálně veden jako zaměstnanec své matky, která měla venkovskou hospodu „U Kalinů“ ve Veltrusích. Babička Františka se po svém druhém manželovi jmenovala Kalinová, ale v té době byla již vdovou. Pocházela z chudých poměrů rolnické rodiny s osmi dětmi, z vesnice Žibkov u Miletína.

V té hospodě ve Veltrusích jsme s bratrem Robertem trávili od malička většinu letních prázdnin. Nejen proto, abychom byli na vesnici, na „jakémsi venkově“ jsme byli i v Praze-Vršovicích, ale zejména proto, abychom finančně ulevili rodičům. Babička nás totiž po celou dobu prázdnin živila ze svého. Hospodu provozovala úplně sama, museli jsme jí proto už jako děti pomáhat.

Veškeré potraviny byly na příděl a i v restauracích museli hosté, když si koupili jídlo, odevzdávat příslušné lístky, zejména na maso. Babička, vynikající kuchařka, která před první světovou válkou pracovala ve vyhlášených lázeňských hotelech v Rakousku, v době války ve své hospodě neměla z čeho vařit. Aby svým hostům, kteří tam chodili většinou jen na pivo, mohla vůbec něco nabídnout, vyráběla stále dokola velké množství jednoduchého bramborového salátu. Brambory na venkově i za války totiž nebyly až tak nedostatkovým zbožím. A tak jsme my dva kluci, já a bratr Robert, loupali denně škopky plné vařených brambor a pak je pořád dokola krájeli na plátky jakýmsi vlnkovatým nožem. Oba jsme to považovali za velice tíživou a odpornou povinnost.

Trochu jiní Němci

Už jsem zmínil, že nebýt Marie Waldenové, maminčiny kamarádky z dětství… Ale popořádku.

Teta Marie, jak jsme jí my děti říkaly, i její dcera Lilli mluvily a psaly naprosto dokonalou češtinou. Stejně tak ale ovládaly i němčinu. Marie Waldenová byla rozvedená. O jejím manželovi, který byl otcem Lilli, se nikdy nemluvilo, a tak o něm nic nevím. Co je však důležité, z nějakého mně neznámého důvodu měla teta Marie, a tím pádem i její dcera Lilli, německé, jak se tehdy říkalo říšské, občanství. Je tedy možné, že toto občanství získaly proto, že exmanžel tety Marie byl Němec. Kdoví.

Teta Waldenová pracovala za války jako telefonní spojovatelka a Lilli měla jakousi úřednickou práci. Žily tedy ze dvou příjmů. A přestože bylo nevhodné, a snad dokonce nepřípustné, aby se Němka stýkala se Židovkou, v tom domě na „samotě“ ve Vršovicích jsme všichni žili téměř jako jedna rodina. Dost často u nás teta zaklepala s taškou jídla. Pomáhala nám, jak mohla.

A Lilli též. Dokonce i poté, co navázala vážnou známost s německým vojenským zubařem, důstojníkem německé armády doktorem Richardem Ferdinandem. Její vyvolený nejenže Lilli nebránil, aby se vídala s naší – položidovskou – rodinou, naopak i on sám k nám po dvě léta tajně přicházel do vršovického bytu, nosil léky i jídlo.

Dokonce přímo v našem bytě mamince a tatínkovi sejmul otisky zubů a potají pak pro ně v ordinaci v armádních budovách na „Kulaťáku“ (dejvickém náměstí) vyrobil zubní protézy. A co bylo tehdy životně důležité, opakovaně zařizoval potvrzení pro německé úřady o špatném zdravotním stavu mých rodičů, čímž se mu na čas podařilo odložit jejich nástup do koncentráku.

Riskoval mnoho, neboť jako voják se tím nepochybně dopouštěl vlastizrady. Jsem přesvědčen, že kdyby to Němci zjistili, zaplatil by životem.

Bez rodičů

Můj otec byl deportován někdy na jaře roku 1944.

Nejprve do pracovního tábora u města Klein Stein ve Slezsku a později byl přemístěn do tábora u města Osterode ve Vestfálsku v Německu.

Jsem sice právník, ale nikdy jsem neměl odvahu a ani chuť podrobně studovat takzvané norimberské zákony namířené proti Židům. Neporozuměl jsem tedy německé politice vůči smíšeným manželstvím.

Zatímco židovské manželky árijských manželů zůstaly dlouho pod jakousi jejich ochranou a mnohým se podařilo přežít válku, mnohem hůře na tom byli židovští manželé árijských žen.

Pokud vím, ti většinou byli posláni do koncentračních táborů poměrně brzo a většinou nepřežili.

Bylo rovněž zvláštní, že u dvojic, kde manžel byl árijec a žena Židovka, tak jako tomu bylo v případě mých rodičů, Němci poslali do koncentračních či pracovních táborů nejprve árijské muže, zatímco jejich židovské ženy zůstaly na „svobodě“ až do konce roku 1944.

Žili jsme už téměř tři čtvrtě roku bez táty, a to jsme ještě nevěděli, že se brzo budeme muset rozloučit i s maminkou.

Proběhlo to tiše, byrokraticky. Gestapo ji nepřišlo dramaticky zatknout.

Jednoho dne dostala i ona dopis s rozkazem nastoupit na známé nástupiště v Holešovicích a odevzdat všechny peníze a šperky.

A tak si na počátku roku 1945 ušila na staré šlapací singrovce válenky i pro sebe.

Ještě před nástupem vzala nás, své syny, za ruce a odvezla nás k babičce do Veltrus. Pak už jen nervózně stála na shromaždišti pražského Výstaviště se zavazadlem o váze 20 kilogramů. Do Terezína nastoupila 3. února 1945.

Babička z Veltrus byla už stará, sotva zvládala provoz hospody. Natož ještě dva malé kluky. A tak si pro nás, opuštěné děti, přijela dobrá duše teta Marie Waldenová a vzala nás zpátky do Vršovic.

Ocitli jsme se tedy znovu v našem, tentokráte prázdném bytě. Bratrovi bylo jedenáct let a mně devět a půl.

Stýskalo se nám. Snažili jsme se ale být samostatní. Byla zima, museli jsme si topit, takže jsme nosili ze sklepa uhlí a zatápěli si. Pokoušeli jsme se i vařit a vypravovali jsme se navzájem do školy.

Marie Waldenová nám těch několik měsíců do konce války nosila jídlo, dohlížela na nás. Bez pomoci rodiny Waldenových a doktora Ferdinanda bychom asi těžko přežili.

I v tomhle směru mi je německá válečná politika nejasná. Německé ani české úřady se o nás, dvě malé děti, jimž byli odebráni oba rodičové, vůbec nestaraly. Ani Němci, ani Češi se o nás nezajímali. Neinternovali nás, neposlali na převýchovu do nějaké jiné rodiny, a dokonce nám ani nezabavili náš malý byt. Přitom v Praze začátkem roku 1945 ještě nebyl žádný úřednický chaos, o čemž svědčí i pokračující organizované transporty Židů do Terezína.

Vzpomínám na ten čas i jako na dobu, kdy jsme byli trochu „puštění ze řetězu“, často jsme bývali sami bez dozoru.

Němci na těch loukách před naším domem měli za války zákopy a cvičák a ke konci války už je moc nepoužívali. Byly to pro nás dobrodružné kulisy. Hráli jsme si v nich a řádili venku s tlupou dětí ze sousedství. Taky jsme se s bratrem dost prali. A tak to šlo až do začátku květnových dnů.

Lynč

Byl pátek 4. května 1945. Slyšeli jsme, že do Fajglovky, tak se říkalo škole na vršovickém Koh-i-nooru, vozí lidi propuštěné z koncentráků. Hned jsme se tam s bratrem vydali s naivní nadějí, že tam snad najdeme i naše rodiče… Vězni postávali na chodníku. Vystupovali z různých nákladních aut, někteří měli ještě pruhované šaty, jiní leželi na nosítkách. Němci je tam sváželi. Naši rodiče nikde.

Přímo vedle mě stál německý důstojník. Cosi zasvištělo a on se skácel. Někdo ho, v předvečer Pražského povstání, zastřelil. Rozběhli jsme se s Robertem přes louku, utíkali vystrašení domů. Další čtyři noci jsme strávili ve sklepě a spali tam na haldách uhlí. Němci náš dům začali z kasáren ostřelovat, jakmile někoho zahlédli v bytě u okna. Tak zemřel i čtrnáctiletý kamarád z naší dětské party Vašek Dostál.

Devátého května jsme se s bratrem vyplížili ze sklepa. Viděli jsme ruské tanky. Vyhlíželi rodiče. Stále marně.

Desátého někdo udal „tetu“ Waldenovou: „V tom domě žije Němka!“ Přišli si pro ni ozbrojenci. Odvlekli ji.

Tehdy jsme zůstali úplně sami.

Na Míčánkách, přes ulici 28. pluku, vyrostla během povstání barikáda. V té době bylo v květnu již pořádné horko. A tu barikádu odklízely zajaté Němky. V tom horku byly bez blůz. Čeští ozbrojenci je mlátili a bičovali, aby pracovaly rychleji. Byly zpocené, udřené. Řval jsem, plakal.

Představoval jsem si, že tohle se teď děje naší „tetě“ Waldenové.

Divoký návrat

Rudá armáda se blížila. V Osterode vypukla panika, tábor se likvidoval. Táta však zřejmě utekl ještě před likvidací tábora, někdy počátkem dubna 1945. Vydal se na cestu do Čech, do Terezína, hledat mámu.

Většinou šel pěšky. Cesta mu trvala celý měsíc. Přitom byl již nemocný, v táboře, jak se později ukázalo, chytil tuberkulózu. Nakonec se počátkem května do Terezína dostal a mámu opravdu našel.

Jenže v ghettu zrovna vypukl tyfus, a tak se oba naši rodiče dostali do karantény, z níž je nepustili dřív než za dva týdny. Vrátili se domů, ruku v ruce, někdy kolem 16. května 1945 šťastní, že přežili.

Já je ale vítal s pláčem: „Odvlekli nám tetu!“

Otec pak, vysílený, s podlomeným zdravím, běhal po Praze, hledal Marii Waldenovou ve sběrných táborech pro Němce. A nakonec ji skutečně vypátral.

Zapřísahal úřady, že nebyla nacistkou, vyprávěl příběh o tom, jak se starala o nás, jeho opuštěné děti, když byli oba s maminkou v koncentračním táboře. A tak Marie Waldenová vyvázla z odsunu. Neměla ale dokumenty a jako Němka byla zbavena občanství.

Situace se obrátila. Zlé časy začaly německy mluvícím.

V nebezpečí se ocitl i Richard Ferdinand, německý důstojník, a jeho žena Lilli. Slehla se po nich zem. Nyní byli nezvěstní oni.

2. kapitola
Po válce

Léta 1945–1955 byla pro celou naši rodinu tíživá. Otec se vrátil z koncentračního tábora těžce nemocný. Dříve to byl kuchař statné postavy, nyní bledý vyhublý muž.

Žili jsme zase v našem malém bytě ve Vršovicích. Já, bratr a maminka jsme spávali v pokoji. Nemocný otec v kuchyni na otomanu. K tuberkulóze se přidala rakovina hrtanu, tatínek se stal invalidou. Jeho penze však byla tak nízká, že na uživení rodiny nestačila. Bratr a já, z války podvyživené děti, jsme byli v těsném bytě stále ohroženi otcovou tuberkulózou a museli jsme pravidelně docházet na kontroly do protituberkulózní poradny.

Maminka občas něco doma utržila šitím. I nám šila veškeré oblečení, na kupování oděvů nebyly peníze. Rovněž tatínek se i přes svou nemoc snažil různými cestami něco přivydělat.

Trafika

Někdy koncem roku 1947 dostal jako invalida trafiku, tak jako tomu bývalo za Rakouska-Uherska a za první republiky. Byl to stánek – kiosk, který stál na rozcestí ulic Plzeňské a Vrchlického v Košířích. Tam, co dnes stojí ta ošklivá modrá budova celnice.

Tuto „soukromou“ trafiku otci však brzy po únoru 1948 znárodnili. Kiosk byl posléze zrušen a otec se stal zaměstnancem národního podniku Tabák a prodavačem v trafice v kamenném domě na Plzeňské ulici, pouze kousek od bývalého kiosku.

V trafice byl sám každý den od rána do večera. Ráno jel přes celou Prahu tramvají z Vršovic do Košíř a večer zase zpátky. V práci musel pokračovat i poté, co byl operován a ozařován a co mu byla do hrtanu natrvalo uložena otevřená kanyla – lidově „slavík“.

Vždy, když chtěl něco říct, musel si přidržet prst na otvoru kanyly. Byl vyčerpaný, míval bolesti, a tak se postupně stal i nervózním. Pro maminku to nebylo jednoduché zvládnout péči o něho i o dvě děti. Činila tak ale velice obětavě a s velkou oddaností.

Splátka dluhu z války

I když byli mí rodiče po roce 1945 sami v těžké situaci, nezapomněli, co pro nás za války teta Waldenová udělala. Náš táta, ač invalida, nahlásil Marii jako svoji zaměstnankyni – pomocnici v domácnosti. Platil za ni zdravotní pojištění. Asi proto, aby vůbec měla nárok na lékařské ošetření. A nadále ji tak chránil před stále hrozícím odsunem. Někdo, možná ti stejní lidé, co spěchali udat „Němku“ Waldenovou, udali nyní i otce, že se jí zastává. Otec pak byl ještě v roce 1947 vyslýchán Trestní komisí, proč „jisté Waldenové podepsal spolehlivost“, a musel se obhajovat. Postavení Marie Waldenové v Československu nebylo příznivé. Navíc ji tížil strach o nezvěstnou dceru Lilli a doktora Ferdinanda. Dál s námi sice žila ve stejném domě, musela však svůj byt 1 + 1 dát k dispozici rodině s dětmi a přestěhovat se do garsoniéry na stejném patře.

Teprve po delší době přišel na „samotu“ do Vršovic dopis psaný povědomým rukopisem. Lilli psala z Rakouska. Museli uprchnout. Čekají dítě. Hladovějí.

V Rakousku byla po válce hospodářská situace horší než v Československu a i z dalších dopisů bylo zřejmé, že je zle. A mladí manželé, později už i s novorozencem, nemají téměř co jíst.

V létě 1947 se rodičům podařilo získat povolení k cestě do Rakouska. Jako záminku tatínek uvedl, že potřebuje v tamních horách podstoupit léčbu tuberkulózy. Tehdy, a to si pamatuji docela dobře, s sebou vezli dva kufry jídla: mouku, trvanlivé salámy, konzervy, dokonce i ty, které jsme sami dostávali jako potravinovou pomoc.

Mám z té doby fotografii, je na ní Lilli, maminka a neskutečně vyhublý táta.

Důležitější než jídlo však bylo osobní svědectví mých rodičů o tom, jak nám za války Ferdinandovi pomáhali. Během pobytu v Rakousku o tom rodiče před notářem učinili místopřísežné prohlášení. Stále totiž probíhalo trestání příslušníků německé armády, zejména důstojníků. A doktor Ferdinand, jako bývalý důstojník německé armády, by stěží mohl provozovat zubařskou ordinaci.

Ale hlavně, rodina Ferdinandových plánovala odejít do Ameriky, do exilu. Americké úřady tehdy každého důkladně prověřovaly. Zjišťovaly, na jaké byl straně a co dělal za války. Dostat se do USA zdaleka nebylo tak snadné jako odjet do Argentiny, kde se v příštích letech schovávali nacističtí zločinci.

Útěk

O rok později, tedy roku 1948, tatínek pomohl tetě Waldenové ještě jednou. Naposled. Dostat se přes hranice do Rakouska, ke své dceři a její rodině. Opustila tehdy zemi nenápadně, jen s malým batůžkem, aby nevzbudila podezření.

V Československu tak z celé rodiny Waldenových zůstala jen stará maminka tety Marie, osmdesátiletá Františka Weirichová. Dožila v Jablonci, sama a prakticky bez prostředků.

Ze starých dopisů, které jsem po rodičích teprve nedávno našel, jsem se až po více než půl století dozvěděl, že moji rodiče po válce finančně pomáhali i jí. Našel jsem peněžní poukázky, kterými jí podle svých možností posílali různé částky. Jednou to bylo padesát korun, jindy sto, dvě stě, ale i tisíc korun. A to až do roku 1953, kdy pravděpodobně zemřela. Našel jsem i její četné děkovné dopisy.

Její dcera, teta Waldenová, se zatím ve Villachu setkala se svou dcerou a poprvé mohla v náruči pochovat své první vnouče.

My jen doufali, že se znovusjednocené rodině v pořádku podaří dorazit i za oceán, do Ameriky. Naše kontakty však vzápětí zpřetrhala železná opona.

Kartotéky

Měli jsme vlastně nesmírné štěstí. I my jsme byli po dlouhé době, jako rodina, zase pohromadě. I když…

Brzy po válce jsme zjistili, že lístky od našich blízkých z Polska, ty, v nichž psávali, jak se mají dobře, byly zřejmě předepsané. Z kartoték jsme se dozvěděli, že všichni naši příbuzní, kteří od nás z Vršovic odcházeli spěšně ve zbrusu nových válenkách, byli nejpozději roku 1943 po smrti.

Maminka z celého svého příbuzenstva, blízkého i vzdáleného, přežila válku jako jediná. Díky tatínkovi, který jí zachránil život tím, že se s ní odmítl rozvést.

Všichni ostatní z její rodiny zahynuli v Osvětimi či jiných vyhlazovacích táborech.

Sokol a nová škola

Můj tatínek byl Sokolem, cvičitelem žactva. Uměl krásně zpívat. A když jsme byli hodně malí, zpíval nám večer hlavně sokolské a hašlerovské písničky. I my, všichni čtyři sourozenci, jsme byli v Sokole.

Dodnes jsem udiven, jak se vršovickému Sokolu jen několik týdnů po válce, hned v létě 1945, podařilo zorganizovat sokolský tábor pro děti. Na ten jsme s bratrem Robertem odjeli. Konal se ve Frymburku v jižních Čechách a bydleli jsme v dřevěných domcích – kasárnách, které tam postavili američtí vojáci.

V září jsme začali opět chodit do školy. Já však nikoli do obecné školy ve Vršovicích, ale do páté třídy anglické obecné školy, která byla v Praze 1 v Charvátově ulici, tam, kde dnes stojí veliká otáčecí socha Kafkovy hlavy.

Jak jsem se dostal do anglické školy? Měl jsem to štěstí, že moji rodiče, i když byli „jen“ vyučeni ve svých oborech, si byli vědomi, jaký význam má vzdělání. A možná v tom roli sehrála i náhoda.

Za války byla naší sousedkou předválečná učitelka angličtiny. Náš táta toho využil a ještě předtím, než ho Němci zavřeli, požádal tuto dámu, aby mě soukromě, u sebe doma, učila anglicky. Ona souhlasila, a tak se stalo, že jsem ještě za války, a vlastně tajně, získal základy angličtiny, díky čemuž jsem byl přijat na zmíněnou anglickou školu. Zřízena byla při Anglickém gymnáziu, do kterého jsem byl přijat hned po absolvování páté třídy. Jak se později ukázalo, měla moje dobrá znalost angličtiny zásadní význam pro můj budoucí osobní a profesní život.

Byla to státní škola, kde se neplatilo školné. Naštěstí, protože na to by moji rodiče neměli. Tím spíš, že můj tatínek, zchřadlý a pobledlý, stále častěji pobýval v nemocnicích a v léčebnách. Byl na tom čím dál tím hůř.

Téměř všichni moji spolužáci v anglické škole pocházeli z rodin, které před válkou patřily ke společensky vyšším vrstvám. I po válce byly tyto rodiny mnohem lépe situovány než ta naše. Dost spolužáků také pocházelo z rodin, které se po válce vrátily z emigrace, většinou z Anglie, ale také z Palestiny a jiných zemí. I když jsem nepoznal žádnou diskriminaci, přece jen jsem se od ostatních spolužáků lišil, ať to bylo oblečením, možnostmi stravování, kapesným, které oni měli, a já ne. Škola mě však v rámci svých možností podporovala, takže když ve školním roce 1946/1947 jela třída na týdenní lyžařský zájezd do Pece pod Sněžkou, za který se platilo, já jsem jel zadarmo.

Vzpomínám si také, že naše rodina byla podporovaná v rámci programu UNRRA. Dostávali jsme potravinové balíčky, a dokonce jsme s bratrem dostali vyřazené vojenské oblečení, takzvané battle dressy, ve kterých jsme pak oba pyšně chodili. Vykračovali jsme si s černými barety jako západní vojáci.

Náš pokoj

Teprve v roce 1950, kdy bratrovi bylo už téměř sedmnáct let a mně patnáct, se nám podařilo náš malý byt vyměnit za byt jedna plus dva. Byl opět ve Vršovicích, na rohu Slovinské a Kodaňské ulice. Zde jsme měli konečně s bratrem svůj vlastní pokoj – ložnici pro sebe, kde jsme se mohli i učit, protože ve starém bytě nebylo na učení ani místo, ani klid.

Byla to pro nás velmi příjemná změna, i když byla doprovázena některými těžkostmi, které pak na svých bedrech nejvíce nesla naše maminka. Dům byl bez výtahu. Náš byt byl sice v prvním patře, ale prádelna a sušárna byly nikoli ve sklepě, jak bývalo obvyklé, ale v podkroví v pátém patře. V domě nebylo ústřední topení a topilo se všude uhlím. Sklepy s uhlím byly v suterénu pod domem. Uhlí na topení v prádelně se tedy muselo vynášet prakticky sedm pater. A z prvního patra jsme museli vynášet i koše s prádlem a zase je snášet. Popel z půdy bylo zase třeba nosit na dvůr do popelnic.

Samozřejmě jsme mamince pomáhali, ale pokud jsme byli ve škole nebo já na tréninku, musela tuto namáhavou práci dělat sama. Přitom se jí už blížila šedesátka. K tomu, jak si vzpomínám, bylo i vlastní praní velkou dřinou. Vyvářelo se v kotlích, v nichž se musel udržovat oheň. Ženy praly v neckách na valše, máchaly a ručně ždímaly a pak všechno prádlo na půdě věšely. Stále obdivuji maminku, jak obětavě všechnu tuto práci pro rodinu dělala a nikdy si nestěžovala.

Anglické gymnázium

Po ukončení páté třídy obecné anglické školy jsem nastoupil do primy Anglického gymnázia. Toto gymnázium bylo pod patronací British Council v Praze a bylo velmi kvalitní. Angličtinu a anglické předměty nás učili angličtí profesoři a i na ruštinu jsme měli předválečné emigranty z bolševického Ruska.

O jednom profesorovi se chci zmínit zvláště. Byl to profesor Cyril Richards, který přišel učit do Československa již před světovou válkou a přežil tady i německou okupaci a komunistický režim. Byl u všech generací svých žáků velice oblíben pro svou vlídnost a pro svůj anglický humor. Na konci svého života byl královnou Alžbětou vyznamenán britským řádem. Měl jsem tu čest zúčastnit se tohoto slavnostního ceremoniálu na britském velvyslanectví. Byl jsem tam jako jediný ze všech jeho žáků.

Na Anglickém gymnáziu jsme byli podrobeni, bohužel, i dvěma drsným komunistickým reformám školství.

V roce 1948 byl přijat zákon o jednotné škole a nižší gymnázia, to znamená třídy od primy do kvarty, byly zrušeny. Postihlo to i nás a museli jsme se na dva roky vrátit na takzvanou jednotnou střední školu – bývalou měšťanku. Sedmou a osmou třídu jsem tedy navštěvoval opět ve Vršovicích, avšak i v těchto dvou letech pro nás Anglické gymnázium organizovalo kurzy jazyka, abychom svoje znalosti nezapomněli a abychom se pak mohli po dvou letech vrátit do kvinty tohoto gymnázia.

Zbytek Anglického gymnázia byl však již v jakési nemilosti. Gymnázium bylo vystěhováno ze své velké školní budovy na Praze 1 v Charvátově ulici a bylo přestěhováno do obyčejného činžáku v Praze 2 ve Slezské ulici, který byl pouze nouzově předělán na školní budovu.

Také počet přijímaných žáků byl podstatně omezen, a tak se nás mohla do kvinty vrátit asi jen polovina původních žáků. Navíc bylo gymnázium přejmenováno na Jazykové a do Slezské ulice bylo umístěno spolu se zvláštní školou pro děti s Downovým syndromem, tehdy nazývané mongoloidní. Asi i to mělo představovat degradaci našeho gymnázia. Povinností nás žáků gymnázia bylo také pomáhat v péči o tyto postižené děti.

Pro má studia jak na gymnáziu, tak později na právnické fakultě bylo typické, že jsem vždy první roky patřil k průměrným studentům. Bylo to asi jednak tím, že jsem do svých patnácti let neměl místo, kde bych se mohl učit, ale i tím, že jsem se od svých jedenácti let věnoval závodně krasobruslení. Trénoval jsem tehdy mnoho hodin denně a na intenzivnější studium mi nezbýval čas.

Musím přiznat, že jsem ve škole patřil mezi „zlobivé“ studenty. Nebyl jsem drzý nebo vysloveně neposlušný, ale strašně neposedný a živý. Dnes se tomu asi říká hyperaktivní. Zkrátka stále jsem vyrušoval. Tady je jeden příklad mého „zlobení“.

My, děti, které jsme nechodily na náboženství, jsme měly v době, kdy byla hodina katolického náboženství, volno. Měly jsme se nějak zabavit ve škole, ale několik z nás se vydávalo za dobrodružstvím ven, do města. Pro nás desetileté až dvanáctileté kluky bylo tehdy „dobrodružstvím“ vnikat do budov, ve kterých jako výtahy fungovaly páternostery, a v nich se vozit dokola tak dlouho, dokud nás vrátný nebo někdo jiný nevyhnal. Nejblíže byl Škodův palác a palác Lucerna. Na začátku jsme byli všichni hlavně zvědaví, jak se kabiny nahoře a dole otáčejí. Mysleli jsme si, že se normálně přetočí stropem dolů a podlahou nahoru. Strašně nás to přitahovalo, i když to z našeho pohledu bylo nebezpečné. Rozhodli jsme se to vyzkoušet. Byli jsme připraveni při té pomalé jízdě lézt po kolenou z jedné stěny kabiny na druhou tak, abychom vždy stačili zůstat na dolní stěně. Jaké bylo ale naše překvapení, když se kabina nepřetáčela a jen se plynule přesunula do vedlejší šachty a začala sjíždět dolů. Nebylo se tedy čeho bát a o to častěji jsme pak tyto „spanilé jízdy“ podnikali. Pak ale přišla stížnost a naše dobrodružství bylo odměněno dvojkou z mravů. Ale zpátky ke studiu…

Pamatuji si, že jsem se učil hlavně během dlouhých jízd tramvají do školy a na Zimní stadion na Štvanici a na cestách domů. Většinu domácích úkolů jsem psal ve škole o přestávkách či po obědě ve školní jídelně.

Od druhé nebo třetí třídy gymnázia se ale můj prospěch začal dosti zlepšovat. Asi jsem pobíral víc rozumu a také jsme se v té době už přestěhovali do většího bytu.

V předposledním ročníku gymnázia jsem již začal mít na vysvědčení vyznamenání a k překvapení všech spolužáků, profesorů, paní ředitelky, ale především ke svému, jsem nakonec maturitu absolvoval jako jediný ze všech žáků se samými výbornými.

V posledních měsících před maturitou na jaře 1953 jsme byli zasaženi druhou školskou reformou, a sice zákonem o zrušení gymnázií a o jedenáctiletkách. Nás, v septimě, to zasáhlo nejvíce. Podle zákona jsme museli chodit celé letní prázdniny do školy a během těchto dvou měsíců absolvovat zkráceně oktávu a maturitu pak složit v polovině září.

Na „svatý týden“ však vzpomínám s pobavením.

Můj spolužák, a tehdy nejbližší kamarád Zdeněk, byl jedináček a jeho otec, starší pán, byl předválečným přísným profesorem matematiky na gymnáziích. I Zdeněk byl mimořádně talentovaný matematik, později vystudoval matematicko-fyzikální fakultu. Velkou přípravu na maturitu z matematiky nepotřeboval, přesto bylo dohodnuto, že s námi pan profesor bude během svatého týdne procvičovat příklady. Kdykoli jsem však k nim domů za tímto účelem přišel, skončilo to tak, že jsme ve čtyřech, já, Zdeněk a oba jeho rodiče, hráli křížový mariáš. Zdeněk měl tuto hru ve velké oblibě a přes přísnost pana profesora prosadil jako jedináček vždy svou. Naštěstí, jak se ukázalo, jsem i bez doučování dostal také z matematiky výbornou.

Vzhledem k mému prospěchu jsem byl bez problémů přijat na Právnickou fakultu Karlovy univerzity. Studium nám začalo krátce po složení maturity. Ten rok jsem opravdu neměl žádné letní prázdniny.

Dva pohřby v jednom týdnu

Roky 1953 a 1954 byly pro naši rodinu opravdu zlé. Tátova nemoc se rychle zhoršovala. Přitom musel stále pracovat.

Maminka mu pomáhala v trafice. Byla tam oficiálně zaměstnaná, a tak oba svým malým platem přispívali k tomu, že jsme jako rodina mohli vyžít a že jsme s bratrem mohli studovat. Táta ale čím dál častěji a déle pobýval v nemocnici, a tak maminka byla na trafiku sama.

Do toho se k nám přistěhovala tatínkova maminka, babička z Veltrus. Už dlouho neměla hospodu. A roku 1953 už se nemohla postarat ani o sebe. Bylo jí osmdesát let a byla již opravdu vetchá, slaboučká.

Moje maminka, které bylo už šedesát, se tak starala o dva marody.

Opravdu tragické pak byly vánoční svátky roku 1955.

V nemocnici umíral tatínek a doma babička. Tátu ještě pustili na jeden den domů, aby s námi mohl strávit Štědrý den. Babička už jen ležela. Dne 26. prosince se táta vrátil do nemocnice a od den později upadl do kómatu.

Babička zemřela doma 29. prosince. Tátovi už jsme to ani nemohli říci.

Než jsme babičce stačili vystrojit pohřeb, umřel v nemocnici 6. ledna 1956 i táta. Už si ani nepamatuji, jak jsme to všechno zvládli. Jak jsme zařizovali nemocnici, pohřební službu, dvě rakve. Všichni tři, maminka, bratr Robert i já, jsme žili těch čtrnáct dní jako v mrákotách.

Když táta umřel, musela být provedena v trafice inventura a při té se zjistilo manko asi pět tisíc korun. Jistě to bylo způsobeno účetnickým nepořádkem, táta k papírování nikdy neměl vlohy ani s ním neměl žádné zkušenosti. Rozhodně vědomě nic nezpronevěřil. Dluh se však musel splatit a tento dluh byl také tím jediným, co jsme po tatínkovi zdědili. Všichni tři jsme se museli zavázat, že dluh ve splátkách podniku Tabák uhradíme.

Maminka dostala vdovskou penzi ve výši 360 korun, která stačila tak akorát na činži. Bratr musel opustit školu, ačkoli byl přijat na fakultu stavební a architektury, a musel nastoupit do zaměstnání, aby pomáhal uživit maminku i mě.

Já jsem však naštěstí v té době již byl členem reprezentačního družstva v krasobruslení a dostával jsem takzvané kalorné a na fakultě jsem pobíral prospěchové stipendium, což dohromady činilo asi 800 korun. Z tohoto příjmu jsem nakonec musel podporovat maminku především já, protože bratr se po roce oženil, odstěhoval se k manželce a brzy se jim narodilo dítě.

3 Bubníkové v národním mužstvu – Vlastimil Václav a Gustav, 1950

Spoluvězni

Po válce jsme začali potkávat rodiny se stejným osudem.

Přímo v domě na rohu Kodaňské a Slovinské, kam jsme se v roce 1950 nastěhovali, bydleli manželé Zajícovi. Paní Zajícová byla Židovka, její muž árijec, a tak i je za války potkal úplně stejný osud jako mé rodiče. Pan Zajíc byl spolu s mým otcem internován v obou táborech, Klein Stein a Osterode, a paní Zajícová byla spoluvězeňkyní mé maminky v Terezíně.

Vídali jsme se denně a po celá další desetiletí jsme vytvořili vlastně jednu rodinu a navzájem si hodně pomáhali. Po smrti manželů Zajícových moje maminka pomáhala jejich dceři Libušce s malou Janičkou, pro kterou se stala náhradní „babičkou“. Libuška nám později pomoc oplatila. Starala se spolu se mnou o moji maminku v posledních letech jejího života. Maminka se dožila devadesáti let a péče o ni v posledních deseti letech byla velice náročná. Až do své smrti byla mentálně čilá, tělo jí ale už moc nesloužilo. Nedostatečná a nevyhovující válečná strava se podepsala na jejím zdraví. Trpěla osteoporózou a každou chvíli si léčila zlomeninu některé končetiny. Po operacích obou krčků a dlouhém několikatýdenním ležení jsem ji doma musel znovu učit chodit. Dlouhodobě si léčila bércové vředy, které jsem denně musel převazovat. Vozil jsem ji od jednoho lékaře k druhému, do nemocnic a z nemocnic.

Kromě Libušky mi v péči o maminku nikdo nepomáhal. V té době žádné sociální služby nebyly.

I Libuška však už před několika lety zemřela, ale s Janou, Libuščinou dcerou, jejím manželem a s jejich dvěma dospělými dětmi se pořád navštěvujeme.

Dalšími ze spoluvězňů mého otce, v obou táborech, byli i slavný český herec Oldřich Nový a známý český kreslíř Ondřej Sekora. I jejich manželky byly Židovky, a tak museli do pracovních táborů stejně jako můj tatínek.

Rodiče nám dětem nikdy nevyprávěli, a to ani za války, ani nikdy po ní, žádné podrobnosti o tom, co v táborech zažili a co si tam protrpěli. Co všechno se tam stalo a přihodilo. Nejdříve asi proto, že nechtěli narušovat náš dětský život, a později po válce, když už jsme byli velcí, se k tomu už nechtěli vracet.

Až dlouho po smrti rodičů jsem osobně navštívil jak Terezín, tak Osvětim, a byl to pro mne velice bolestný zážitek.

Představy o těch hrůzách jsem tedy získával jenom z filmů a z literatury. A teprve nyní, po osmdesátce, se mi do ruky dostal nedávno vydaný deník, který si Ondřej Sekora v obou pracovních táborech psal. Bylo to smutné čtení. Na několika místech Sekora píše i o mém otci:

„K večeru se strhla půtka mezi bývalým šéfkuchařem Bubníkem a vytáhlým mladíkem Mahlerem. Přeli se o pilku, Bubník ho zasáhl do obličeje na brejle a Mahler vyrazil takovým direktem do tváře, že se Bubník zřítil k zemi. Hned na to se ho zmocnil hysterický záchvat, zuřil proti Mahlerovi a dokonce si zaběhl do kuchyně pro nůž. Machát mu ale vymluvil a odebral mu čtvrtmetrový, široký nůž. Bubník se ještě dlouho nemohl upokojit, plakal, dřel si obličej sněhem a stále propadal v nadávání.“

Sekora v deníku popisuje trmácení vězňů z Klein Steinu v kruté zimě v prosinci 1944, kdy musel být tábor likvidován před blížící se ruskou armádou. Úplně vidím tátu před očima, jak se plahočí sněhem. „Vyrazili jsme po druhé hodině. To již byla silnice přeplněna a stěží jsme hledali díru pro sebe. Bubník přes mé protesty svázal všechno na jedny sáně, ale už to šlo těžko. Sáně nejely dobře a já byl sláb. Šli jsme mezi zajateckými průvody … ušli jsme za dvě hodiny pět kilometrů a byli jsme u konce se svými silami. Cítil jsem velikou srdeční slabost.“

Dostali se do přeplněného vestibulu nějakého nádraží. „Dlouho po půlnoci nás pustili na peron a teď jsme se marně pokoušeli dostat do přeplněných vlaků. Zase několik hodin napětí, batohy na zádech, balíky stále u sebe, ke každé lokomotivě, ke každému nákladnímu vlaku jsme běhali. Pak nás zase z peronu vyhnali, jen Bubník se tam schoval a zůstal ve tmě. … Bylo právě šest hodin ráno. Bubník nás vyvedl ven z nádraží a uličkou k plotu. Ještě jsme se schovali do stínu a v příhodné chvíli k pošťákům do jejich domečku. Tam jsme vyložili cigarety, cukr, prádlo a jiné věci, na to nás jeden pošťák vzal do poloprázdného vagonu. ‚Schlagwort!‘ volaly na nás ženské hlasy zpředu. Nesli jsme zavazadla mlčky dále. ‚Das ist Volksstrum!‘ dohadovaly se jiné hlasy. ‚A! Scheise, Volksstrum!‘ ukončil potom jeden hlas. A my jsme si zašli až na konec oddílu a tam si sedli na volná sedadla. Potom jsem ještě dvěma ručníky uzavřel díru v okně a na to jsme se oddávali blahu uzavřené a kryté místnosti a blahu sedění. Nemohli jsme uvěřit, že jsme pohodlně usazeni a že pojedeme. Byli jsme za to Bubníkovi velice vděční. … Na vyhození jsme čekali stále, mluvili jsme potichu, teprve po čtyřech hodinách se vlak dal do pohybu. … Konečně v Drážďanech. Bubník tu provedl ještě poslední svůj kousek (po cestě se pokoušel nás zapnout za nějaký vůz), smluvil s poštovním vagonem, aby nás převezl na hlavní nádraží. U hlavního nádraží jsme viděli závaly leteckého bombardování z minulého týdne. Na hlavním nádraží námi otřásla stařenka, která po nás chtěla malinký kousek chleba.“

Sekora si v táborech také kreslil. Svým stylem, kterým zpodobnil Ferdu Mravence, zvěčnil palandy v lágru, dřinu v blátě i sněhu, lazaret, noční můry i tváře spoluvězňů. I tatínek si přivezl domů svou podobiznu. Zůstala mi po něm. V rohu je napsáno 28. xi. 44 Klein Stein.

Pátrání po rodině doktora Ferdinanda

Hned po válce Lilly a Richard Ferdinandovi zmizeli z našich životů. Po únoru 1948 i teta Marie.

To poslední, co jsem od svých rodičů slyšel, bylo, že Marie Waldenová už je v USA a mladá rodina Ferdinandových za ní co nevidět přijede. Z USA ale žádná korespondence již nechodila.

Další desetiletí jsem žil v domnění, že celá rodina žije někde ve Spojených státech. A předpokládal jsem, že „teta“ tam za oceánem byla i pochovaná. Vždyť moje maminka, její vrstevnice, zemřela ve věku devadesát let roku 1985.

Ani po sametové revoluci mě nenapadlo, že bych mohl po rodině Ferdinandových po více než půl století pátrat. Zvláště když jsem věděl, že v USA neexistuje žádná evidence obyvatel a že vystopovat tam někoho lze pouze pomocí soukromých detektivních služeb, což si žádá nemalou investici.

V roce 2000 jsem se po šedesáti letech strávených ve Vršovicích přestěhoval na Smíchov – na Malvazinky, do domu své kamarádky z dětství – Evy.

V bytě po rodičích, ve kterém jsem žil 50 let, byla spousta nejrůznějších věcí, písemností, krabic a škatulí, kterými jsem se nikdy neprobíral. Teprve když jsem se přestěhoval, začal jsem v novém bytě postupně tyto věci prohlížet, třídit a také vyhazovat.

V roce 2003 jsem objevil starou korespondenci mých rodičů.

Matka tety Waldenové, Františka Weirichová, píše z Jablonce roku 1950 mému otci:

„Pane Bubnik, sděluji Vám, že jsem od Marie už tři měsíce nic neslyšela. … každý den čekám na dopis od ní a pořád nic nejde, já nemám žádnej klid … poslední dopis mě psala, samý zoufalství měla v hlavě…“

Pročítal jsem dál.

Narazil jsem na dopis datovaný rokem 1953. A ten mě naprosto ohromil.

Doputoval do naší vršovické schránky z Omahy ve státě Nebraska.

Stálo v něm zhruba toto:

„Jsem naprosto zoufalá. Rodinu Lilli do USA nepustili. A tak jsem tu, ve svém pokročilém věku sama. Nikomu tu nerozumím. Žiji tu uprostřed neznámého města, kde v zimě panují mrazy až mínus 40 stupňů. Nevím, co si počít… Marie“

Třetím dokumentem, který zvrátil všechny moje dosavadní domněnky o osudu tety i rodiny její dcery Lilli, bylo parte o úmrtí Marie Waldenové. K mému nevýslovnému překvapení nebylo psané anglicky a zaslané z USA, nýbrž tištěné v němčině a vydané ve Villachu, v Rakousku.

To tedy znamenalo, že teta Marie se z USA musela někdy po roce 1953 vrátit do Rakouska ke své rodině, kde dne 18. září 1958 zemřela. Jako pozůstalí byli podepsáni: rodina doktora Ferdinanda, to jest on, jeho manželka Lilli a jejich dvě děti – dcera Eva a syn Peter.

Koukal jsem na to jak vyjevený. A hned jsem si uvědomil, že v tom případě je dost možné, že Richard a Lilli, pokud nezemřeli, v každém případě však jejich děti, s největší pravděpodobností žijí stále v Rakousku.

Rozhodl jsem se po nich pátrat a o pomoc jsem požádal svého přítele vídeňského advokáta doktora A. Reinera. Předpokládal jsem, že pátrání bude nějakou dobu trvat, ale doktor Reiner se mi ozval během několika dnů. Lilli Ferdinandovou našel v telefonním seznamu ve městě Villach. Dal mi její adresu i telefonní číslo.

Haló, to je Lilli?

Byl jsem nedočkavý, nechtělo se mi psát dopis a pak se netrpělivě chodit dívat do schránky, zda náhodou nepřišla odpověď. Okamžitě jsem vytočil číslo.

„Je to Lilli?“ ptám se německy. Vůbec jsem nepředpokládal, že by ještě mohla umět česky.

„Kdo volá?“ ozval se na druhém konci sluchátka hlas starší dámy.

„Lilli, než ti řeknu, kdo volá, radši se posaď, abys snad překvapením neupadla!“

„No, kdo volá?“

„Karel!“

„Karel? Jaký Karel?“ Lilli o naší rodině už víc než půl století neslyšela.

„No, Karel Bubník!“

„Kdo?“

„Karel Bubník z Prahy!“

Teprve v tu chvíli jí došlo, že volá „malý Karel“, kterého viděla naposledy, když mu bylo 9,5 roku. Ta vykřikla! Smála se radostí na celé kolo, zrovna tak, jako se smávala před 58 lety, když jsme se viděli naposled. Bylo to na sklonku války, roku 1945. Lilli tehdy byla fešanda.

Pak začala naše dlouhá, neuvěřitelná konverzace. Lilli ji přerušovala svým radostným smíchem, který jsem si pamatoval z dětství. Hlasitým smíchem ve vysokém tónu, který jí zůstal i v jejích 82 letech.

Slíbil jsem jí, že za ní v létě přijedu do Villachu. Řekla mi také, že Richard, její manžel a náš zachránce z doby války, zemřel již v roce 1979. A že od té doby žije sama, protože obě děti mají své rodiny a žijí samostatně.

Brzy na to už jsem ujížděl k rakouskému Villachu. Vezl jsem německé rodině „poklad“, nalezený originál lékařského diplomu doktora Ferdinanda, vydaný Univerzitou v Heidelbergu v roce 1935. A na zadním sedadle také stará alba rodiny Waldenových, vybledlé fotky. Vezl jsem Lilli ztracené vzpomínky.

Setkání po 58 letech

A zase ten vysoký smích. Lilli byla i v roce 2003 čilá a jako v mládí stále optimistická. Řídila ještě auto, golfa, několik dní mě vozila po výletech po krásné krajině kolem Villachu.

Z rodinných fotografií, které s manželem zanechali v Praze, když utíkali, měla velikou radost. A já jsem tehdy na oplátku dostal ten snímek rodičů a Lilli z roku 1947, ze setkání v rakouském Villachu.

Vyprávěla mi, jak už se viděli v USA. Vše vypadalo nadějně. Americké úřady však nakonec povolení pro jejího manžela nevydaly, rodina tedy musela zůstat v Rakousku. Teta Marie na ně čekala ve Spojených státech dlouhé dva roky. Teprve poté se vrátila do Evropy a žila s nimi až do své smrti v roce 1958. Richardovi se podařilo otevřít si ve Villachu zubní ordinaci, a po mnoha letech se jim tedy začalo dařit celkem dobře.

Byl jsem opravdu udiven, že Lilli mluví stále dobře česky a téměř bez přízvuku. Přitom, jak mi řekla, od roku 1945 už nikdy česky nemluvila.

Když jsme se loučili, slibovali jsme si, že se znovu navštívíme. Ráda by se prý po téměř 60 letech podívala do Prahy.

Bohužel, k tomu již nedošlo.

3. kapitola
Moje druhá – norská rodina

Dlouhá cesta

Nastoupili jsme do dřevěných vagonů, v nichž byly pouze strohé dřevěné lavice. Tento vlak byl vypravený speciálně pro nás, asi dvě stě československých dětí, jejichž rodiče prošli koncentračními tábory.

Cesta trvala dlouho. Museli jsme přejet celé Německo, které bylo dva roky po válce stále rozbombardované, a to včetně železničních tratí. Často jsme stáli, i celé hodiny. Vlak mířil k cíli četnými objížďkami, strávili jsme v něm čtyři dny a tři noci. Udržovat za těchto podmínek nějakou základní hygienu nebylo takřka možné. Byli jsme pěkně ušmudlaní. Na konci strastiplné cesty nás ale čekalo něco krásného.

Tenhle zájezd pro nás uspořádal Svaz osvobozených politických vězňů. Můj bratr odjel na měsíc do belgického mládežnického tábora a já jsem se vydal roku 1947 na celé dva měsíce do Norska.

Po třech dnech jízdy dřevěný vlak ztěžka zastavil ve švédském Göteborgu. Konečně přestávka. Vlak obklopili lidé ze švédského Červeného kříže a začali nám rozdávat jídlo. K tomu přidávali ještě banány a čokoládu. Myslím, že banány jsme tehdy snad všichni viděli a ochutnávali poprvé v životě. Pamatuji se, že mnohým dětem nechutnaly, a tak je nejedly. A i pravá dobrá čokoláda byla pro většinu z nás novinkou.

Po dlouhé cestě jsme se také mohli konečně umýt, osprchovat se v teplé vodě. Tady, v Göteborgu, jsme všichni poprvé v životě spatřili širé moře. Dokonce jsme se v něm mohli vykoupat.

Po téhle přestávce jsme zase nastoupili do dřevěného vlaku a ten se rozjel. Čtvrtý den jsme zastavili v malém městečku jižního Norska – Sarpsborgu, kde vedoucí zájezdu vyzvali tři desítky dětí, včetně mě, abychom si vystoupili. Řekli nám, že tady budeme umístěni do norských rodin.

V hlavním městě Oslo, kam vlak s většinou dětí pokračoval, tomu asi bylo jinak, ale v Sarpsborgu na nás nečekal nikdo, kdo by mluvil alespoň trochu česky. Celou akci organizoval tajemník místní radnice, jenže i on měl problém se domluvit. České děti nikomu nerozuměly.

Mé první „interview“

Příjezd vlaku plného dětí z dalekého Československa byl samozřejmě pro tak malé městečko velkou událostí. Sledoval ho i místní tisk. A tehdy jsem se, jako dvanáctiletý, dostal poprvé do novin. Redaktorka hlavního sociálně-demokratického listu Sarpsborg Arbeiderblad tehdy napsala:

„Atmosféra byla velmi napjatá, poněvadž se nestává každý den, aby do domu přišly zahraniční děti, které mluví cizí řečí. A neméně napjatá byla i nálada uvnitř budovy, třebaže jsme to mohli posoudit jen podle výrazu ve tvářích. V místnosti bylo shromážděno 34 hezkých, zvláštních dětí, živě se bavily a nadšeně se smály, když viděly naše tváře zmatené jejich komickými slovy. Jako obvykle jsme se rozhlíželi po nějakém objektu pro interview, ale vypadalo to, že toho budeme muset nechat. Děti se na nás dívaly s neporozuměním, když jsme na ně spustili německy nebo anglicky, vždyť čeština je mimo dosah našich jazykových znalostí. Po několika nezdařených pokusech o posunkovou řeč, která u dětí vyvolávala jen salvy smíchu, museli jsme rozhovoru zanechat. Což bylo mrzuté.

Náhle jsme zaslechli v rohu slabý hlásek: ‚Miss?‘ řekl někdo opatrně.

Rychle jsme se ohlédli, tázavě se na nás díval hnědooký hošík.

‚Mluvíš anglicky?‘

‚Ano, slečno,‘ ta slova zněla našim uším jako hudba. Chopili jsme se ho a vyvedli ho z jazykového zmatku češtiny.

‚Jak se jmenuješ?‘ ptali jsme se duchaplně jako stará teta. Musel to být neobyčejně inteligentní kluk, protože beze slova vzal tužku a napsal své jméno: KAREL BUBNÍK. Pak jej vyslovil, ale to už bylo úplně jiné složité jméno, které jsme se nepokoušeli ani vyslovit. Ptali jsme se ho, jak to, že mluví tak dobře anglicky.

Karel Bubník vyprávěl, že je mu dvanáct let a že chodí do anglické školy v Praze, která je nyní jediná v Československu. A že nyní působí jako tlumočník ostatních dětí a pomáhá jim.

‚Učil ses ve škole také německy?‘

‚Ano.‘ Nikdy však prý německy nemluví, a už německy zapomněl. ‚A jistě víte proč.‘

Přikývla jsem.“

Originální výtisk novin, nyní starý sedmdesát let, mám dodnes uchovaný.

Předávání dětí norským rodinám trvalo několik hodin. Byl jsem skutečně jediný, kdo z dětí uměl anglicky. A tak jsem musel postupně všem vysvětlit, kdo je kdo, kdo kam půjde, tlumočil jsem zkrátka základní instrukce o tom, jak náš pobyt bude vypadat.

Nevím, do jaké domácnosti jsem měl být původně přidělen já, ale na konci toho celodenního procesu se mě pan tajemník zeptal, zda, když už jsme spolu „pracovali“, nechci zůstat v jeho rodině. Samozřejmě jsem souhlasil. A tak jsem se dostal k Östbyeům. K mé „druhé rodině“.

Můj norský pěstoun, jednatřicetiletý Amund Östbye, byl ještě svobodný, oficiálně už ale zasnoubený. A tak jsem se brzy seznámil i s jeho snoubenkou Aud, a stejně tak i s její rodinou, rodiči a dvěma bratry.

Amund však tehdy bydlel ještě se svou maminkou, sestrou Ambjörg a bratrem Knudem ve starším rodinném domku v dolní části městečka v blízkosti místní řeky. Amund byl hlavou rodiny a byl přísný. Ambjörg mi pak celý život jako správná „teta“ pletla norské svetry a Knud to byl můj „parťák“. Bylo mu teprve 18 a spolu jsme dělali různé „voloviny“, za které nás pak oba Amund plísnil. Knud „utíkal“ v noci za holkama a já musel jeho nepřítomnost krýt.

Když u některé z rodin, které měly české dítě u sebe, nastal vážnější problém v komunikaci, zavolala rodina k nám, Amundovi, a žádala, abych k nim přijel překládat. Jezdil jsem na kole po celém Sarpsborgu, městečku, které se skládalo z rodinných domků, pár vyšších budov bylo jen v centru.

Prožil jsem tam dva krásné měsíce. Podobně jako v Praze i v okolí „mého“ norského domku nebyl žádný provoz, žilo tam mnoho dětí, se kterými jsem si mohl hrát celý den venku. Ty ale anglicky nemluvily, a tak jsem postupně začal pochytávat norštinu. Na víkendy jsme jezdili na chaty, které měli různí rodinní příbuzní na blízkém fjordu.

Norské vaření

I když od války uplynuly jen dva roky, v Norsku byla již vysoká životní úroveň, zejména v bydlení. Bylo to v době, kdy Norsko ještě nebylo bohaté naftou, mělo však velké množství levné elektrické energie získávané stovkami vodních elektráren, do kterých proudily řeky a potoky z norských hor. Domácnosti proto byly vybaveny elektrickými sporáky a elektrickým vytápěním. Norská příroda byla známá svou krásou a bylo zde čisté ovzduší.

Překvapilo mě však, jak se v norských rodinách vaří.

Z domova jsem byl zvyklý, že maminka prakticky každý den celé dopoledne trávila přípravou oběda. Vařila polévku i druhý chod. Míchala složité omáčky, pekla maso, zadělávala na knedlíky.

V norských domácnostech se tehdy věnovalo vaření poměrně málo času. A rozhodně nešlo o žádné kulinářské umění. Prakticky třikrát denně se jedla studená strava. K snídani, v poledne kolem dvanácté hodiny a večer kolem osmé. Pouze odpoledne kolem čtvrté hodiny po návratu mužů z práce byl jednoduchý teplý oběd, hospodyně ho měla na stole za půl, maximálně za hodinu.

Nicméně ona studená norská strava byla bohatá a vydatná. Všichni, i dospělí, pili opravdu hodně plnotučného mléka. Chodívali jsme ho denně nakupovat nejméně čtyři litry do blízkého koloniálu. Na stůl se prostřely různé druhy salámů a sýrů, rajčata, okurky, máslo a různé, většinou doma vyráběné marmelády. Nechyběla ani vajíčka. Každý si pak udělal podle svého gusta obložené chleby. Kromě mléka dospělí pili i šálek kávy nebo čaje.

V celém městečku byla pouze jedna restaurace, kde se dalo najíst, a to v budově radnice. Na rozdíl od naší země zde nebyly ani žádné hospody, kam by se chodívalo pít, ať už pivo, nebo jiný alkohol.

A ani doma se nepopíjelo. Snad jen velmi nízkoalkoholické pivo, které se prodávalo v koloniálu. Víno a alkohol se daly nakoupit pouze ve státním obchodě a v roce 1947 jenom v omezeném množství. Tyto nápoje se na stole objevovaly jen zcela výjimečně, a to když přišla návštěva nebo vysloveně při slavnostních příležitostech.

Ztracené bankovky

Norové byli a jsou velmi přímí, poctiví a řekl bych v dobrém slova smyslu „rovnostářští“. Tehdy v roce 1947 a ještě dlouho poté se nikde nic nezamykalo. Dveře domů bývaly otevřené. Stejně tak nikdo nezamykal auta. A ani se zámkem na kolo se tu nikdo nezatěžoval.

Zkrátka se nekradlo. Když někdo něco našel, tak to šel rovnou odevzdat. Takovou příhodu jsem sám zažil!

Těsně před odjezdem jsem si v bance vyměnil našetřených 50 norských korun za československé bankovky, bylo to tehdy asi 600 korun. Chtěl jsem si je přivézt do Československa.

Strčil jsem si je do kapsy, nasedl na kolo, místo domů jsem ale ještě zamířil k jezeru, vykoupat se. Cestou jsem ty peníze vytrousil, poztrácel.

Vrátil jsem se s pláčem.

Všichni hned říkali: „Neplač, ty se určitě najdou. Dostaneš je zpátky.“

Zatelefonovali hned do redakce místních novin a druhého dne byla v tisku o mé ztrátě kratší zpráva. I tu jsem si schoval a dodnes ji mám na památku.

Třetí den už někdo hlásil, že peníze našel, a tak ke mně opravdu připutovaly.

Loučení

Během dvou měsíců jsem se naučil norsky natolik, že jsem se již na konci prázdnin s dětmi i s mou norskou rodinou docela obstojně domluvil o běžných věcech. Jenže ten nádherný čas utekl rychle a loučení bylo těžké. Amundova rodina by si mě nejraději u sebe nechala, což samozřejmě nepřicházelo v úvahu. Všichni ale znovu opakovali, že musím přijet příští rok.

Když jsem se loučil s „babičkou“, která hodně plakala, ani ve snu mě nenapadlo, že ji už nikdy neuvidím. A že se po návratu domů dozvím, že zemřela na infarkt jen tři dny po mém odjezdu. Vzpomínám na ni moc rád, protože to byla „babička“ stejné povahy jako moje maminka, osoba neskutečně obětavá, milá.

Pamatuji se také, že když jsem se vrátil domů, vyprávěl jsem všude, že za celé dva měsíce jsem neslyšel nikoho se hádat, a to ani v kritických situacích, kdy bychom se my Češi určitě rozčilovali a i hrubě nadávali. Byl jsem překvapen, jak jsou norští lidé hodní a hlavně klidní.

Amund si pak s mými rodiči německy psal. Hlavním tématem jejich korespondence byla příprava mé další cesty do Norska v létě 1948.

Pak ale přišel „vítězný“ únor. Na počátku roku 1948 komunisté převzali moc a cestování do ciziny, především na Západ, bylo v prvních měsících velmi ztížené a později už prakticky nemožné.

Můj otec to však nevzdával a výjezdní povolení se mu pro mě podařilo po delším vysvětlování získat. Argumentoval tím, že mi je pouze třináct, pojedu sám, bez rodičů a i můj starší bratr zůstane v Praze. Přesto mou cestu nakonec zhatila nečekaná komplikace.

Norsko totiž přestalo vydávat víza občanům komunistických zemí. A tedy i žádost pro třináctiletého kluka byla nakonec zamítnuta. Když jsme se to my i Amund dozvěděli, bylo již pozdě na to, aby mohla být vyřízena žádost nová a já mohl na prázdniny ještě odjet. Zklamání bylo na obou stranách veliké.

Zase u Amunda

O rok později, v roce 1949, můj tatínek začal obíhat úřady nanovo. Žádal o povolení cesty pro teď už „čtrnáctiletého chlapce, který bude cestovat sám“. A i tentokrát se mu potřebná výjezdní povolení nakonec podařilo získat. Amund osobně dojel do Oslo na norské ministerstvo, aby mi vyřídil udělení víza. A tak jsem se mohl vydat za dalším, nyní měsíčním norským dobrodružstvím.

Cesta na sever nebyla tentokrát dlouhá, protože jsem cestoval letadlem. Letěl jsem z Prahy do Kodaně, kde jsem přestoupil na let do Oslo. Na tamním letišti už na mě čekali Amund s Aud, novomanželé.

A tak jsem podruhé v Sarpsborgu bydlel již v jejich novém bytě, v jiné části města. Odtud jsem ale zase na kole dojížděl za svými kamarády a kamarádkami do ulice, kde jsem pobýval v létě 1947. Zřejmě jsem se během tohoto měsíce také dosti zdokonalil v norštině, protože kromě nutných výjimek se mnou doma i jinde už všichni mluvili norsky.

Cesta zpět však byla mnohem náročnější a dobrodružnější. Moji rodiče totiž neměli peníze na dvě letenky, a tak jsem zpáteční cestu musel podniknout vlakem a lodí, tedy po souši a po vodě. Pamatuji se, že maminka měla velké obavy, ale táta věřil v moji samostatnost a schopnosti.

Po železnici jsem cestoval do Göteborgu, tam jsem přestoupil na vlak do Malmö, odkud jsem se vydal do švédského přístavu Trelleborg, kde jsem se nalodil na polskou loď jedoucí do polského přístavu Svinoústí. Nakonec jsem se po dráze, opět s několika přestupy v různých městech, dostal po dvou dnech zpátky domů, do Prahy. Ani nevím, jak jsem to vše ve 14 letech sám zvládnul.

Po roce 1949 se železná opona zavřela. Už nebylo možné, abych se podíval do Norska či jinam na Západ. Příštích patnáct let jsem se se svou norskou rodinou neviděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život mezi paragrafy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.