Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gwen Floriová

TICHÁ SRDCE

Z anglického originálu Silent Hearts,
vydaného nakladatelstvím Atria Books
v New Yorku v roce 2018,
přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA, v Praze roku 2019
jako svou 7267. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Silent Hearts © 2018, Gwen Florio
Originally published by Atria Books,
a division of Simon & Schuster, Inc.,
New York, USA
Translation © Veronika Kratochvílová, 2019
Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-361-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-360-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-033-8 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti. Jakákoli případná podobnost se skutečnými žijícími či zemřelými osobami a se skutečnými událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Pro Scotta a Razii

Jedna

ISLÁMÁBÁD, PÁKISTÁN, SRPEN 2001

Každý den, kdy Farida Basra nadále zůstávala svobodná, hrála hru na „alespoň“.

Začala hrát, když čekala na autobus na ulici lemované vysokými, štukovanými zdmi, po kterých rostly bugenviley a které tak chránily domovy islámábádských boháčů před závistivými a rozzlobenými lidmi. Vedle ní si dřepla žena, opřela si bradu o kolena a začala zametat špinavý chodník košťátkem svázaným z větviček. Z dlouhých hodin trávených na slunci měla pleť téměř černou. Farida si přitáhla dupattu, lehkou šálu, která jí zakrývala hrudník a ramena. Připomněla si, že by měla být vděčná.

Možná jsem chudá, ale alespoň nemusím zametat ulice.

Když se k ní blížila rodina na motorce, o krok couvla. Muž se šedou bradkou řídil, jeho mladá žena se ho jednou rukou zezadu držela, zatímco ve druhé svírala kojence. Starší dítě sedělo před mužem, mladší za ženou. Za nimi se zvedal oblak prachu.

Možná jsem stále svobodná, ale alespoň nejsem odkázaná na muže, který je dost starý na to, aby byl mým otcem.

Přikývla na pozdrav skupině školaček v modrých uniformách a bílých šátcích a hru zaměřila na ně. Ať se ti stane cokoliv, alespoň tě ochrání tvé vzdělání – to byla mantra, kterou ji naučil otec. Byl profesor, jehož otec, také profesor, udělal tu chybu, že se postavil proti odtržení Pákistánu od Indie a zbytek života strávil tím, že tento krok nedobrovolně odčiňoval a nesměl využít žádné příležitosti, která se mu naskytla – jeho příjmy a společenský status rychle klesaly.

„Ale dal mi vzdělání a já vám dal to samé,“ říkával Latif Basra dcerám. „Takto se naše rodina vrátí na své právoplatné místo. Udělal jsem, co jsem mohl. Teď už to bude na vašich synech.“ V takových chvílích Farida a její sestra Alia upřeně sledovaly podlahu a své vzpurné reakce si nechávaly na noční šeptané konverzace ve společné ložnici.

Farida si nechala dupattu sklouznout na ramena a ještě o trochu víc zvedla hlavu. V duchu přikazovala školačkám, aby ji viděly takovou, jak se vnímala sama – jako profesionálku, která se vrací domů z práce tlumočnice v komerční „modré zóně“, s brašnou důležitých dokumentů a hlavou plnou frází v angličtině, němčině a francouzštině. Muži, její krajané, a dokonce i někteří cizinci její práci a dovednosti znevažovali a považovali ji jen za o něco málo lepší než prostituci. Ale to byli ti se starými postoji, kteří z pákistánských měst rychle mizeli, z venkova však ne. Každý večer rodičům marně říkala, že žena nepotřebuje manžela. Vždyť v roce 2001 mají ženy už tolik možností.

Dívky zašly za roh, smích se za nimi nesl podobně jako cípy šál, které měly přehozené přes hlavy. Farida se snažila potlačit závist. Byly dost staré na určitou míru nezávislosti, stále však příliš mladé na to, aby je někdo nutil k sňatku, a navíc měly dívky jedna druhou. Alia po uzavření manželství, ze kterého doposud vzešly jen dcery, opustila rodný dům a zanechala Faridu samotnou.

Farida se připravila na další večer zahrnující napjatou konverzaci nad průměrným jídlem, připraveným kuchařkou, která fungovala i jako hospodyně. Většina z Faridina nedostatečného platu šla na výdaje rodičů za domácnost a na snahu udržet si určitou úctyhodnost, jejímž výsledkem by mělo být její manželství.

Otec s matkou byli příliš slušní na to, aby Faridě připomínali, jak rychle si zvykla na dříve nepředstavitelnou svobodu, získanou v době, kdy rodina žila před několika lety v Anglii. Doteď za to platí. A skutečnost, že práce tlumočnice vyžaduje neustálý kontakt s cizinci, její situaci moc nepomáhá. Navzdory její kráse nebyli rodiče schopní domluvit sňatek s nějakým úředníkem, učitelem, dokonce ani majitelem obchodu. Podle rodičů byly tyto skupiny jediné, které by mohly přijmout její úroveň vzdělání společně s lehce pošramocenou pověstí z doby, kdy žila v zahraničí. I po všech těch letech se to za ní táhlo jako příliš silný parfém. Setkala se s řadou podivných bratranců z druhého kolene, vdovců ve středním věku, mužů s pramínky mastných vlasů učesaných přes lesklé pleše, mužů, jejichž pupek napínaly zmačkané košile, mužů, jejichž tlusté prsty nebyly ani trochu čisté, mužů, kteří se na ni i přes to všechno mračili a sledovali ji se stejným podezřením a averzí, s jakou sledovala ona je.

Navzdory tomu, že se ji matka snažila přesvědčit o opaku, Farida již teď věděla, že si nedokáže představit muže, kterého by mohla milovat.

Když mizeli její potenciální nápadníci – brali si dívky méně krásné, ale nejspíš také méně problematické – mizely také její kamarádky: do vlastních domluvených manželství rychle následovaných potřebnou produkcí dětí. Jejich cesty se rozcházely a Farida se stále víc ukrývala za svou práci.

Farida se prodrala z autobusu a otevřela bránu do dvora pokrytého prachem. Co by dnes měla očekávat? Ticho, kdy rodiče po večeři hledají útěchu v hudbě nebo knihách? Nebo další trápení?

„Farido!“ Otec vyběhl ze dveří s otevřenou náručí. Objal ji. Takovou intimitu si nedovolil od doby, kdy byla malé dítě.

Vyprostila se s úlevou a podezřením, které ještě stouplo po tom, co si všimla jeho oblečení. „Ten je nový?“

Kousek poodstoupil, zatočil se a nechal ji obdivovat letní vlněný oblek, odborně střižený tak, aby zakryl vystupující břicho a rozšiřující se pozadí. „Co říkáš na tatínka?“

„Cos udělal s tím starým?“ žalostný černý oblek, jehož látka na loktech a kolenou už povážlivě zřídla.

Odmítavě mávl rukou. „Je pryč.“ Bezpochyby jej prodal obchodníkovi s hadry.

Ve dveřích se objevila matka. Zvedla ruce na pozdrav. Nové široké zlaté náramky o sebe zazvonily, jejich nadějeplný tón byl v rozporu s jejím nepokojným výrazem. „Tvůj otec má překvapení.“

A tak Farida zjistila, že za cenu pár kousků dvaadvacetikarátového zlata, zlevněného obleku od návrháře neznámého jména a téměř jistě posíleného bankovního účtu zasnoubil Latif Basra svou zbývající dceru s negramotným synem afghánského obchodníka.

◀◀◀▶▶▶

„Bude to katastrofa.“

Alia, přivolaná neustálými telefonáty matky a sestry, stála nad Faridou, která plakala do polštáře ve své dětské posteli. Alia byla jedna z mála žen v Islámábádu s řidičským průkazem a využívala jej, kdykoli to bylo možné. Což bylo zřídka. Byla tma a to pro ženu na silnici znamená nebezpečí. Její přítomnost byla dobrým měřítkem jejího znepokojení.

Když Farida zaslechla sestřina slova, posadila se, natáhla se ke knihovně, náhodně vytahovala knihy a házela je po místnosti.

„K čemu mi teď budou?“ Zvedla hlas, aby ji slyšel i otec, který se skrýval v pracovně. Vzala do rukou vzdušnou dupattu a začala ji trhat. „K čemu mi bude tohle? Schová mě pod burku.“

Po sestře hodila výtisk Alenky v říši divů s koženými deskami a zlatě vytištěným titulem. „A co tohle? Dal mi zvláštní vydání mé nejoblíbenější knihy, jen aby mě prodal muži, který neumí číst ani ve vlastním jazyce, natož v angličtině. A tyhle hnusné náramky!“ Sundala si je ze zápěstí a hodila je proti zdi, křičíc na svého schovaného otce: „Vezmi si je a prodej je! Kup si další oblek!“

Alia odkopla náramky stranou a přitiskla sestru zpět na postel. Pustila ji až ve chvíli, kdy Farida zmlkla. „Přestaň. Už je to hotové. A ty se musíš rozhodnout, jak to budeš řešit.“

Farida se nadechla. Na vlhký obličej se jí lepily pramínky vlasů. Alia je uhladila a jako obvykle promluvila velice pragmaticky. „Něco takového bylo nevyhnutelné. Nikdy by ti nedovolili staropanenství. Ne s tímhle.“ Vzala Faridu za bradu a otočila ji k velkému zrcadlu na druhé straně místnosti. I přes to, že byla rudá a opuchlá jako granátové jablko, Faridiny rysy – velké oči pod klenutým obočím, vystouplé lícní kosti a nos, plné rty a krásná brada – přitahovaly pozornost. Při pohledu na sebe Alia jen pokrčila rameny.

„Kdo by řekl, že mou největší výhodou bude vzhled?“ Farida se opřela o sestru a odtrhla pohled od zrcadla. Zatímco její rysy byly ostře řezané, Alia měla následkem akné tvář flekatou a plnou dolíčků. Stejná malá brada, která tak dokonale vyvažovala Faridiny plné rty, byla pro Alii nevýhodou, protože téměř mizela v tukových záhybech krku. Otci se nepodařilo najít Alii bohatého ženicha. Místo toho reagoval s ponižující vděčností, když mu navrhla velice nepravděpodobné a neobvyklé řešení: sňatek z lásky. Aliin manžel Rehman Khan byl stejně obyčejný jako ona, byť malý a vychrtlý, zatímco ona byla silnější.

„Je to dospělý muž, nebo ještě stále chlapec?“ zajímala se matka potom, co se s ním setkala. „Bude mu manželkou, nebo matkou?“

Ale Rehman byl stejně jako Alia student filozofie a Farida byla po každé návštěvě u jeho rodiny znovu fascinována jejich usměvavými, šeptanými rozhovory. Spíš to bylo jako povídání mezi kamarádkami než mezi ženou a mužem. Ti dva si žili spokojeně, soustředění na studium a tři malé dcery.

Farida se otřásla. Dříve se obávala vyhlídky na podobnou nudnou domácnost. Dávno se obávala, že podobný svazek čeká i ji, i když by mu samozřejmě chyběl luxus lásky. Probíhaly by každovečerní večeře s jeho rodiči a víkendové návštěvy její rodiny. Tato setkání by samozřejmě znamenala únavné pomluvy společných známých. Teď, tváří v tvář děsivé skutečnosti, začala toužit po starém scénáři plném omezení.

Alia zvedla z podlahy Alenku a podala ji Faridě. Ta si ji přitiskla na prsa. „Kéž bych tak mohla být jako kočka Šklíba a zmizet. Kdybychom zůstali v Londýně, tohle by se nikdy nemohlo stát.“

Alia ji znovu přivedla zpět do reality. „Kdybychom zůstali v Londýně, tatínek by zkrachoval.“

Přestěhování rodiny do Londýna nebylo zkratkou k úspěchu, jakou si Latif Basra představoval. Našel si práci asistenta na podřadné vysoké škole. Jejich pobyt znamenal řadu pochybných špinavých bytů a stále rostoucí dluh.

„Myslím, žes ho svým způsobem zachránila,“ uvažovala nahlas Alia. „Ale kdo by to takhle vymyslel?“

„Přestaň.“ Farida nepotřebovala další připomínku toho, že její chování výrazně urychlilo jejich návrat. Předchozí nápadníky přirozeně odmítala. Musela přece předvídat tento nevyhnutelný konec svého nekonečného hledání chyb. Rodiče se jí laskavě snažili najít muže, který, ač by nebyl bohatý, byl by alespoň z jejich vlastního okruhu. Nedala rodičům jinou šanci než zvolit peníze. A tentokrát se za ni, snad moudře, přimluvili. Bojovat proti tomuto rozhodnutí by znamenalo uvrhnout rodinu do takové hanby, která se vůbec nedala srovnat s tím, co Farida způsobila v Anglii.

„Vždycky jsi chtěla vzrušení – nové věci, cizí kultury.“ Z Aliina hlasu zazníval náznak zloby. Farida si uvědomila, jak hluboce se sestry dotkla kritika jejího života. „Tak teď to budeš mít.“

Dva

PÉŠÁVAR, PÁKISTÁN, SRPEN 2001

Gulovi bylo dvacet tři. Válka neválka, dávno přesáhl věk, kdy mu měla být vybrána nevěsta. Nicméně se i tak snažil vzepřít otcově volbě.

„Z Paňdžábu! Bude malá. A černočerná.“

Gul sám byl z Paštunu, vysoký a bledý, a na obojí hrdý. Přestože jeho rodina před osmi lety uprchla z Afghánistánu, Gul věděl, že pobyt v Pákistánu otec považuje za dočasný. Nur Muhammed přestěhoval rodinu co nejblíž k domovu, do Péšávaru, ani ne hodinu cesty od hranice s Afghánistánem. A teď našel Gulovi nevěstu z Paňdžábu, ze samotného srdce Pákistánu. To nedávalo smysl.

Nur Muhammed jeho výbuch ignoroval. „Dobrá rodina. Vzdělaní. Vysokoškoláci.“

Gul položil svůj čaj tak prudce, že část vyšplíchla na koberec. Z vlněných vláken stoupala vůně kardamomu. Sluha si klekl na kolena a začal koberec vytírat ručníkem. Nur Muhammed ho poslal pryč.

„Vysokoškoláci,“ opakoval Gul. Snažil se představit si dívku, tmavou, se špatným chováním, která s největší pravděpodobností připomíná mladé ženy, které vídával, když s otcem cestovali z Péšávaru na obchodní jednání v hlavním městě Pákistánu.

Zíral na ně a způsob, jakým nechávaly sklouznout své dupatty z hlavy, ho na jednu stranu fascinoval, na druhou odpuzoval. Průsvitné šály jim visely z ramen, konce tančily na jejich bedrech. Jejich obličeje byly skoro jediné ženské tváře, které kdy viděl, tedy kromě matky, sestry a tetiček. Jako chlapec samozřejmě sledoval nezahalené ženy kočovníků Kučiů, když jejich karavany procházely kolem Džalálábádu. Matka ho ale vždy odtáhla stranou, kdykoli se Kučiové objevili. Říkala, že jsou to zloději, a on byl příliš malý, aby si uvědomil, že matka se spíš víc obávala toho, co by mu kočovnické ženy mohly nabídnout než vzít.

V Islámábádu se dívky bez doprovodu shromažďovaly kolem restaurací a obchodů, které lemovaly široké ulice moderní metropole, tak odlišné od zaprášených úzkých uliček Péšávaru. Mladé ženy oblečené do lesklého vyšívaného hedvábí byly tak vzdálené těm bosým kočovnicím, které si matně pamatoval. Jejich uši a nos zdobily diamantové náušnice. Na rukou se jim leskly zlaté náramky. Rty měly namalované červeně a oči lemované tmavými linkami. Nepokrytě na Gula zíraly a smály se tomu, jak následuje otce, jak se mu obyčejný dlouhý béžový kamíz[1] vlní pod koleny a gumové sandály plácají o chodník. Mladí muži jeho věku postávali opodál a v oblecích evropského střihu nebo v modrých džínách a bílých amerických kožených teniskách vypadali arogantně. Gul přemýšlel, jak v takových botách Američané mohou vůbec chodit, aniž by zakopávali o vlastní nohy.

Chlapci a dívky postávali v hloučcích zvlášť, navzájem se sledovali a mluvili schválně nahlas, aby slyšeli, o čem si která skupina povídá. „Zahanbují své rodiny,“ řekl jednou Nur Muhammed.

Gul se napil čaje. Byl studený. „Bude těžké ji kontrolovat. Přinese nám hanbu.“

Jeho otec pozvedl obočí a Gul si uvědomil svou chybu. „Pokud ji nebudeš mít pod kontrolou,“ řekl Nur Muhammed, „pak to bude tvá ostuda.“

Nebylo třeba zmiňovat Gulova bratrance Rašída, jehož ženu viděli při rozhovoru se sousedem. Rašíd ty zvěsti zaslechl, ale hloupě jim odmítal věřit až do chvíle, kdy se pomluvy tak rozšířily, že nemohl dělat nic jiného než jednat. Konfrontoval manželku během rodinného setkání, vytrhl jí z ruky nůž, kterým krájela jehněčí do kormy na kostičky, a před zděšenými ženami, které jí v kuchyni dělaly společnost, ji napadl. Ženy křičely a plakaly a Rašídova žena se naříkajíc potácela ke dveřím, kde jí ale zabránili v útěku, aby se hanba nestala veřejnější, než už byla.

Rašíd samozřejmě neměl jinou možnost, pověst paroháče se s ním ještě chvilku táhla a jeho nová žena nebyla zdaleka tak krásná jako ta první. Byla starší, a kromě toho byla vdova. Byla to bezpečnější volba, ale nebyla ženou, na kterou by muž mohl být pyšný.

Gul pomyslel na Rašída a jeho poslušnou, ale ošklivou novou ženu a nad tmavým knírem nakrabatil nos. On žádnou pouze přijatelnou manželku mít nebude. „Řekni mi něco o té rodině.“ Otec souhlasně přikývl. To bylo důležité.

Gul se opřel o polštáře, ale za chvilku se zase zvedl. Očekával, že uslyší, že rodina je bohatá, jeden z otcových obchodních kontaktů, možná rodina, která by přinesla další podnikání, které by on mohl vést.

Ale ne, vysvětloval otec. Rodina na něj není nijak napojená, nemají co do činění s obchodem. „Jsou vzdělaní,“ opakoval. „Znají spoustu lidí.“

Gul se cítil hloupě. K čemu je dobré znát akademiky? On sám sotva čte a píše, protože vzdělávání několikrát na delší dobu přerušil.

Opět ticho. Otec upřednostňoval, když si na věci přijde sám, než aby jen pokládal otázky. „Čím víc se ptáš, tím víc toho odhalíš,“ říkával Nur Muhammed rád. „Čím víc nasloucháš, tím víc se dozvíš.“ Otec naslouchal dobře. Dost dobře na to, aby věděl, že když krvácející ruská armáda odkulhala z Afghánistánu a mudžahedíni se rozdělili do vražedných rozhádaných frakcí, nadešel čas znovu obnovit podnikání a přesunout rodinu do Pákistánu. Jakmile se znovu usadili v Péšávaru, obratně se proplétal sítí špionů a pašeráků a zjistil, že se dá zbohatnout na potížích, které sužovaly obě strany Chajbarského průsmyku.

Otec pokynul sluhovi, který donesl čerstvý šálek zeleného čaje. Gul se napil. „Znají spoustu lidí,“ pronesl konečně jako ozvěna. Otec vždy našel způsob, jak rozšířit svou síť.

„Jo.“ Otec sklonil bradu na hrudník, jeho úplně šedivý plnovous dle módy zbarvený henou do oranžova se dotýkal vlněné vesty. Vzal si hrnek do pravé ruky, na levé před lety, v průběhu občanské války po ústupu Rusů, přišel kvůli šrapnelu o čtyři prsty. „Její otec zná spoustu vlivných lidí z univerzity. Cizinců.“

„On mluví anglicky?“ zeptal se Gul.

„Celá rodina. Myslím, že několik let žili v Londýně. Mluví také německy a francouzsky, stejně jako urdu, darí, a dokonce paštó. Což je nám tady ještě užitečnější.“

„Aha.“ Vedle Gulova lokte se objevil tác s mandlemi a rozinkami, nabral si plnou hrst a začal je ujídat. Většina vinic v údolí Šhomali severně od Kábulu byla zničena, nejdřív Rusy a pak při bojích mezi místními frakcemi. Ale některé stále produkovaly zelené hrozny, ze kterých byly tak sladké zlaté rozinky. Otec si dobrovolně připlácel, aby je mohl dovážet. Byly jeho drobnou slabostí, kterou obchodní partneři zneužívali – nebo si to alespoň mysleli. Gul věděl, že je otec nechává, aby mu účtovali víc. „Možná si myslí, že mě využili,“ komentoval to, „ale tahle drobnost způsobí, že při větších, důležitějších jednáních nebudou tak ve střehu.“

„Jak jsem říkal, už nejsou bohatí. Rodina otce se postavila proti odtržení,“ pronesl Nur Muhammed. „Vede pár kurzů na univerzitě, ale kvůli jeho minulosti ho nikdy nenechají učit naplno. To představuje problémy, finanční problémy.“ Naplnil si ústa rozinkami a hlasitě přežvykoval. „Jistě chápeš, že tento muž je zvyklý na kvalitní věci a chce, aby je rodina měla. Aby je mohl získat, pracuje také jako tlumočník a svým dětem dovoluje dělat to samé.“

„Pro koho pracují?“

„Ambasády. Novináři. Nestátní neziskové organizace. Americké korporace.“

„Počkej,“ skočil mu Gul do řeči, protože mu něco došlo. „Jeho dcery také?“

Otec se ušklíbl. „Rodina je považovaná za pokrokovou.“

„Ale nebude pracovat po…“ Gul se zarazil. Myšlenka na svatbu mu přišla tak neskutečná, že to slovo nedokázal vyslovit nahlas.

Nur Muhammed na něj varovně pohlédl. „Bude pracovat, když to budeme potřebovat.“ Gul přemýšlel o hanbě i přesto, že otec pokračoval: „Dovolíme jí to.“

Gulovi se už teď protivila jak dívka, tak její americké kontakty, i když rodina jako taková určitě může být užitečná. Ale bude víc než obtížné ji ovládat. Nejspíš to bude nemožné.

„Její otec už nějakou dobu pracuje pro americkou korporaci, která chce ropu. Víš, co myslím.“ Gul věděl. Ropovod přes Afghánistán by byl nejefektivnější způsob, jak dostat ropu ze severního Pákistánu do tankerů čekajících v přístavu v Karáčí – lukrativní investice, ale pouze v případě, že by byl zaručen mír. To ale znamenalo jednání s Tálibánem a dalšími různými skupinami, které se Tálibán snažily svrhnout.

Gul sledoval, jak otcovu dříve prosperující pašeráckou síť – kromě občasných váhavých akcí se pašovalo především opium – bylo rok od roku obtížnější řídit na dálku, i když jim stále poskytovala pohodlný život. Kdyby se Nur Muhammed mohl spojit s touto rodinou a využít jejích kontaktů na ropné korporace, mohlo by to usnadnit jeho snahu o další jednání s Tálibánem – nebo s těmi, kdo Tálibán nahradí. A Gul by mohl být skrze svou manželku Muhammedovou vstupenkou do tohoto světa. Toužil po dni, kdy ho otec plně zapojí do podnikání. Ale takhle?

Nur Muhammed znovu promluvil. „Zpočátku byl dívčin otec rezolutně proti tomuto svazku. Pracoval jsem na tom celé měsíce. Musel jsem něco obětovat. Hodně obětovat.“

Gul přemýšlel, jaká asi byla cena za nevěstu.

„Říkal, že nebude chtít opustit rodinu. Že nebude chtít odjet do Péšávaru a žít s námi. Myslím, že Péšávar nazval prašným pohraničním městem. Že si nebude chtít vzít nevzdělaného Paštuna.“

Gul ztuhl.

Nur Muhammed na chvíli zmlkl, aby si nabral další hrst rozinek. Když znovu promluvil, jeho hlas ztratil drsný tón. „Bude se jí stýskat. Budeš spolupracující manžel. Budeš ji často vozit na návštěvy za rodinou. Budeš s nimi chodit na návštěvy ke starým přátelům. Bude šťastná, že to pro ni děláš. Bude se tě snažit zavést hlouběji do svého vlastního světa. Ty půjdeš. Staneš se jeho součástí. Kvůli ní – a kvůli nám.“

Gul přikývl, i když přemýšlel, jaký to asi bude život s manželkou, která strávila tolik času s Brity, a možná dokonce i s Američany. O jejich ženách se říká, že se považují za rovnocenné mužům. V Islámábádu byla spousta expatů a Gul viděl, jak se ženy procházejí vedle svých mužů – možná dokonce i vedle mužů, kteří nejsou jejich manželi – s nezakrytou hlavou, mluví nahlas, nestydatě se smějí, a některé se dokonce hádají. Ženy, které své muže konfrontují a cosi po nich požadují. Jak mohou ti muži snášet takové ponižování?

Bez ohledu na to, jak moc se jeho otec potřebuje dostat ke kontaktům té dívky, přísahal si, že on se takovým mužem nikdy nestane.

[1] dlouhá tunika (Pozn. red.)

Tři

FILADELFIE, SRPEN 2001

V osm hodin večer, dvě hodiny potom, co Liv Stoellnerová očekávala manželův návrat domů, vyšlapala na koberci v obývacím pokoji viditelnou cestičku tím, jak neustále pochodovala tam a zpět.

Venku se objevila světla auta. Oblohu zaplňovalo tlumené světlo, silné letní sluneční paprsky s postupující tmou slábly a ulice již byla potopená v hlubokém stínu. Určitě to byl Martin. Liv vzala za dveře, klika pod jejími prsty byla chladná. V porcelánu na klice již byly drobné prasklinky, ale byla původní a společně s teplým třešňovým dřevem po celém domě byla jedním z důvodů, proč se Liv dům původně tak líbil, na rozdíl od ostatních koloniálních staveb, které v okolí převládaly. Jejich bungalov s velkou terasou, vikýřem a odsunutým horním patrem jí připomínal radostné dětství na Středozápadě, kdy se vše zdálo snadnější.

Poodstoupila ode dveří, přinutila se sednout si do jednoho z hlubokých křesel, nohy si položila na podnožku – jak přirozené! – a zvedla knihu. Martinova disertační práce ležící na konferenčním stolku čekala na pozornost náhodné návštěvy. Otevřela ji na stránkách s mapami. Indie, Pákistán, Afghánistán, Írán, hranice zakreslené a překreslené, vyšrafovaná území označující různé frakce v závislosti na desetiletích a stoletích. Martinovi právě zamítli – opět – federální grant, aby mohl znovu vycestovat do oblasti, která byla v počátku jeho kariéry považována za tak strategickou a ke které ho tenkrát nasměroval jeho poradce.

„Vykašli se na univerzitu,“ říkal mu. „Najdi si jednu z těch skvělých pozic na ministerstvu zahraničí. Pravidelné zvyšování platu, ohromné zaměstnanecké benefity, po dvaceti letech můžeš do důchodu.“ Jenže tou dobou již Martin pracoval na doktorátu a americká vláda mezitím svou pozornost od Afghánistánu odvrátila. Martinovy občasné pokusy o získání finančních prostředků, které by mu pomohly knihu aktualizovat, nikam nevedly. Jeho nespokojenost se odrážela i v jejich manželství a Liv se ji snažila rozpouštět povzbuzujícími slovy k další žádosti o grant, a pak k další a další.

Dveře se otevřely. Liv přehnaně pomalu otočila stránku, nadechla se a snažila se zklidnit hlas.

„Martine?“

„Ano, Liv?“ Vnímala, jak si rozvazuje tkaničky, slyšela, jak odkopává boty, sundává si lehké sako, které vytrvale nosil, i když univerzita během léta povolovala méně formální dress code. Přešel po koberci a letmo ji políbil na tvář.

Nadechla se. Žádné cigarety. Ani alkohol. Ani žádné jiné nebezpečné pachy. Martin voněl sám sebou: mýdlo, náznak potu a voňavka, která se jí na něm tak líbila. Old Spice. Ucukla hlavou – koneckonců byla naštvaná – ale on se už odtáhl, aniž by její vnitřní napětí zaznamenal. V postupujícím šeru ho viděla tak, jako když se setkali poprvé – ladné tělo a výrazně kudrnaté vlasy. Ranní světlo odhalí, že kudrlinky již výrazně prošedly, nad krkem se objevila druhá brada a břicho narostlo. Ale hlas se mu nezměnil, byl pořád hluboký a důvěrný.

„Co se děje?“

Večeře je v lednici. Proč jsi nezavolal? Kde jsi byl? Kdo byl s tebou? Nebo spíš S kým jsi byl? To je jedno. Stejně to neřekne. Nebude si hrát na fúrii.

„Kdo je Mandy?“ Ahoj, fúrie.

Žádné překvapené couvání, zvednuté ruce, úžasem otevřená ústa. Žádné přehnané „Co?“ nebo „Jaká Mandy?“.

Martin naklonil hlavu a zvedl obočí. „Mandy Tarkiová?“

Byla to ona? Liv nepostřehla příjmení dívky, která postávala přede dveřmi a v rukou svírala žlutou obálku. Právě se vrátila z práce, neměla ani čas rozepnout si halenku, sundat podprsenku, převléknout se ze sukně do kraťasů a přezout z lodiček do pantoflí.

„Je tady profesor Stoellner?“

Nebyla to jedna z těch nebezpečně vypadajících dívek, rozvalujících se v Martinově kanceláři v křesle, kraťoučká trička vyhrnutá co nejvýš a odhalující opálená bříška, sjíždějících přitom Liv nahoru a dolů pohledem registrujícím její polodlouhou sukni a neforemné sako. Snášela jejich blahosklonné úsměvy a nevěřící smích, který následoval v okamžiku, kdy za sebou zvenku zavřela dveře. Vždy měla pocit, že od těchto dívek se nemusí ničeho obávat, protože se jim určitě dostává spousty pozornosti od chlapců jejich věku. Ale před těmi, které vypadaly trochu zoufale a nebyly až tak hezké, se musí mít na pozoru. Přesně tak vypadala tato dívka.

Měla špinavě blond vlasy nedbale stažené do culíku, volné prameny jí poletovaly kolem nevýrazné tváře. Světle modré oči a křivé přední zuby. Mezi tričkem a kraťasy vykukovalo vystouplé bříško. Ale měla svalnaté nohy. Možná hraje florbal. Nebo softball. Dívky v dnešní době dělají spoustu sportů.

„Je ve škole.“ Tón Livina hlasu ochladil teplotu horkého dne minimálně o deset stupňů. Teď už ten vychlazený drink potřebovat nebude. „Zkoušela jste to v jeho kanceláři?“

„Zkoušela? Ale nebyl tam? A končí mi termín k odevzdání práce?“

Liv často žádala svého muže, aby studenty nabádal, ať neodpovídají otázkami. Chodili za ní do univerzitní knihovny a chtěli pomoci s výběrem literatury na výzkum. „O tom Bedovi? Mnichovi?“

„Beda Ctihodný. Sedmé století, Northumbrijské království,“ odpovídala Liv, podobným hlasem, jakým právě zchladila Mandy. Dívka postávala přede dveřmi, na horním rtu natřeném leskem se jí formovaly kapičky potu. „Proč mu to nepošlete mailem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tichá srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.