Aleš Pitzmos

SVIT MAGNETARU

Copyright © 2019 by Aleš Pitzmos

Cover © 2019 by Lukáš Tuma

For Czech Edition © 2019 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-466-6

ISBN PDF: 978-80-7456-467-3

ISBN ePub: 978-80-7456-468-0

ISBN Mobi: 978-80-7456-469-7

Aleš Pitzmos

Svit

magnetaru

Vesmírná asociace

kniha čtvrtá

Nakladatelství BROKILON

PRAHA

2019

Edice „Evropská space opera“

v nakladatelství Brokilon

Vendula Brunhoferová: Čas oblevy

Karolina Francová: Konstantynův efekt

Petr Heteša: Co to žere a kde to spí *

Jan Hlávka, Jana Vybíralová: Algor

1. Mráz a hry

2. Tenký led

3. Pomníky zimy

4. Chlad Chiméry *

Julie Nováková: Blíženci

1. Prstenec prozření

2. Elysium

3. Hvězdoměnci

Pavel Obluk: Kra

Robert Pilch (ed.): Capricorn 70

Aleš Pitzmos: Vesmírná asociace

1. Světlo pulsaru

2. Záře supernovy

3. Jas kvasaru

4. Svit magnetaru

5. Třpyt strangeletu *

Jaga Rydzewska: Atalaya

1. Válečníci

2. Hvězdný oceán *

3. Ušlechtilé příměří *

Richard Šusta: Válka memů

1. Šedá zóna

2. Třináct dnů guerilly *

* připravujeme

http://spisovatel-ales-pitzmos.webnode.cz/

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

Stříbrné hvězdy v mé černé noci,

studené jako led, ale nádherné,

putují skrz zlomené stíny.

Řeka života je zcela naplněna hříchy.

Voda, kterou piju, je krev na mých rukách.

Xandria, Blood On My Hands

Prolog

Průkopník

Eridanus, první loď

schopná cestovat hyperprostorovými koridory

26. března 2152

Když nastala exploze, prudce to mnou trhlo v pásech, až jsem ucítil palčivou bolest v hrudním koši; málem mě rozervala.

Záhy celý můj svět zčernal. Ten tam byl raketoplán, v jehož pilotním křesle jsem seděl, a úchvatná podívaná, která se mi nabízela za průzorem kokpitu. Byla jen tma, černá jako sama smrt.

Nevím, jak dlouho jsem byl mimo, než jsem opět přišel k vědomí. Zamrkal jsem, jak jsem se snažil prohlédnout, vzdoroval jsem přitom bolesti na pravé straně hrudníku; nejspíš jsem si zlomil několik žeber. Když jsem konečně prozřel, mým prvním vjemem byly kontrolky znepokojivě žhnoucí na pilotním panelu. Podíval jsem se na displej letové konzole: pravý fúzní motor mého raketoplánu přestal reagovat. Unikal mi vzduch z tisíce mikroprasklin po celém trupu. Stroj nekontrolovatelně rotoval, ale ne natolik rychle, aby se mi udělalo mdlo.

Snažil jsem se uklidnit.

Tohle už jsem kdysi zažil. Nebylo to nic nového. Navíc jsem byl zvyklý řešit složité situace ve stresových podmínkách.

Rád bych proto věřil, že to zvládnu. Nicméně dnes, v tento okamžik, bylo všechno jinak.

Vyhlédl jsem čelním průzorem do vesmíru. Když se stroj znovu otočil kolem své osy, zjistil jsem, že je blíž. Mnohem blíž.

Klesal jsem k akrečnímu disku černé díry, k jejímu věčně hladovému chřtánu nekonečna.

Takže takhle zemřu, došlo mi. Kvůli vlastní pošetilosti.

Nikdy se už nevrátím na Zemi. Nikdy jim neřeknu, co všechno jsem viděl. Nikdy se nestanu předsedou Vesmírné asociace.

Ne, protože Gerard le Comp zemře tak, že ho rozdrtí černá díra…

O pět hodin dříve

Ležel jsem s Margaret v posteli a objímal její nahé, zpocené tělo. Cítil jsem, jak jí buší srdce. Stejně jako moje.

„Gerarde,“ zašeptala.

Umlčel jsem ji polibkem.

Oba jsme měli rodiny. Ženil jsem se před dvěma lety, několik měsíců před tím, než Eridanus opustil oběžnou dráhu Země, Margaret měla už dokonce dvě děti. Jenže tohle všechno teď bylo světelné roky daleko. Teď jsme oba žili jiné, paralelní životy.

Margaret de Werrové táhlo na čtyřicítku, přesto měla pružnou atletickou postavu, zelené oči a plavé vlasy, které se jí vlnily do drobných prstýnků. Navíc byla uznávanou astrofyzičkou, měla IQ 156 a zastávala vrcholnou funkci v megakorporaci SpaceResearch. Byla to úchvatná žena. Stejně zvláštní člověk, jako jsem byl i já sám.

Nejdřív jsme se tomu snažili vzdorovat. Té vzájemné, takřka osudové přitažlivosti.

Dokud jsme se před třemi týdny nepotkali na vyhlídkové palubě Eridanu. Tehdy jsme se spolu poprvé pomilovali.

Slibovali jsme si, že to bude jen jednorázovka. Oba jsme dosud žili zodpovědně, své partnery jsme milovali a respektovali. Navíc jsme byli kolegové. Jenže to mezi námi bylo silnější. Během těch šílených tří týdnů se to opakovalo ještě několikrát.

Vzájemné sblížení, dotyky, polibky, sex. To vše se pro nás stalo drogou.

Margaret mě vytrhla z myšlenek, když mi ovinula ruku kolem hrudi. „Gerarde,“ zašeptala. „Myslíš, že se odsud dostaneme?“

Když tu otázku vyslovila, cítil jsem, jak se jí znovu rozbušilo srdce. Tentokrát ne vzrušením, ale strachem, který jako zhoubný virus napadl všechny na palubě Eridanu. Možná proto za mnou dnes večer přišla a my se znovu pomilovali. Mohlo to být totiž naposledy.

Ale já věděl, že není…

Vstal jsem z lůžka a přistoupil k průzoru.

Vlnila se za ním. Divoká, krásná a děsivá.

Obrovská rotující černá díra.

Skrz zatemněný průzor jsem sledoval její masivní, oslnivě zářící akreční disk plný horkého plynu klesajícího k horizontu událostí, místa naprosto odříznutého od našeho vesmíru, protože z jeho masivního gravitačního pole neunikne ani světlo.

Příroda před námi demonstrovala svou sílu, stejně nespoutanou, jako byla vášeň, která mě vázala k Margaret. Právě obludná gravitace černé díry nás vytáhla z hyperprostorového koridoru a zle poškodila jeden z iontových motorů Eridanu. Bylo otázkou, zda do něj loď dokáže znovu vlétnout.

Ale Robert Richard Korolis, můj přítel, šéfinženýr a muž, který měl na svědomí technologii generátoru pro vstup, mě ujistil, že to možné je. Jeho technici na lodi pracovali už více než dvacet hodin. Podaří se jim ji opravit. Věřil jsem jim stejně jako všem na palubě Eridanu. Protože jsme byli ti nejlepší z nejlepších, elita naší neokorporátní společnosti.

Věděl jsem, že se odsud dostaneme.

Protože to byl náš osud…

Otočil jsem se k Margaret. „Zvládneme to,“ řekl jsem jí a byl si tím jistý. „Vyvázneme.“

Vrátil jsem se k ní. Její otevřená náruč mě vítala…

*

Objevovali jsme vpravdě úžasné věci… a některé z nich byly až na hranici našeho chápání.

Stál jsem ve skladišti osm na palubě H, které bylo v dočasné karanténě, a díval se na NĚ.

Stalo se to před měsícem. Z hyperprostorového koridoru jsme se vynořili v soustavě hvězdy Upsilon Andromedae A, vzdálené třiačtyřicet světelných let od Země. A něco jsme zachytili. Byl to signál, zřejmě umělého původu. Něco, z čeho by měli vědci, kteří kdysi dávno pracovali pro SETI, obrovskou radost.

Zatajili jsme to – před řadovými členy posádky. Vedl jsem výsadek a jeho členy byli lidé, kterým jsem důvěřoval nejvíc, ti nejlepší, jež jsem na misi dostal. Margaret de Werrová, Robert Korolis, vyhlášený exobiolog Jeremy Kwon a jeden z jeho asistentů.

A našli jsme něco, co mohlo všechno změnit, záhadu uvězněnou na věčnost v rozbouřené atmosféře horkého Jupitera Upsilon Andromedae Ab. Já však věděl, že je to teprve začátek.

Stejně jako nesčetněkrát předtím jsem si nyní prohlížel to, co jsme tam v pekelné záři masivní hvězdy spektrální třídy F objevili – a co jsme ukryli sem, do skladiště.

Dotkl jsem se přívěsku, který jsem měl na krku – i ten byl součástí záhady.

A nechápal jsem to. Jak? Proč? Kdy?

Existoval někdo, kdo mi na ty otázky mohl odpovědět. Jenže byl nevypočitatelný. A já věděl, že se ptát nemám. Pokud mi bude chtít odhalit něco dalšího, udělá to.

Zhluboka jsem se nadechl, vyšel jsem ze skladiště a pečlivě ho zapečetil.

Kráčel jsem chodbami Eridanu jako už tisíckrát předtím.

Ale vždy… vždy to bylo úžasné.

Protože jsem prožíval svůj sen.

Ve své podstatě existují dva typy lidí. Chovní koně a tažní koně.

Chovní koně se neustále hledají. Nemají cíl, smysl. Nedokážou činit rozhodnutí, překračovat hranice a někam se posunovat. Jen se zaklínají slovy: možná, někdy, do budoucna. Svůj život tak ve většině případů jen promarní. A když zemřou, nikdo po nich ani nevzdechne.

Já jsem byl tažný kůň. Vždycky. Už od mládí jsem věděl, co chci dělat. Chtěl jsem být ve vesmíru, objevovat. A jednou, jednou se stát předsedou Vesmírné asociace, sdružení pozemských megakorporací, toho nejlepšího, čeho lidstvo dosáhlo.

Protože my jsme Vesmírná asociace.

Nepochyboval jsem, že se mé sny naplní, protože jsem si za nimi tvrdě šel. Nespoléhal jsem se na náhodu ani na osud, jako to dělají chovní koně. Nebyl jsem líný a pohodlný.

Díky píli a houževnatosti jsem se stal nejmladším velitelem saturnské orbitální stanice Ring II a předsedou jedné z nejvlivnějších megakorporací Vesmírné sekce, Solar System Research Megacorporation, se sídlem v kalifornském Santa Fe.

Měl jsem nakročeno k tomu, abych se jednou stal předsedou celé Vesmírné asociace. To byl můj hlavní cíl. Celá léta jsem spřádal složitou síť kontaktů, aby mi to bylo umožněno. Znal jsem se s nejvlivnějšími lidmi své doby: s tajemníkem současného předsedy Imanuelem Cruzem, s doktorem Casperem van Dykem, dvojnásobným laureátem Nobelovy ceny a bývalým předsedou Komise pro vědecký výzkum Vesmírné asociace. A s mnoha dalšími.

Věděl jsem však, že jeden sen se mi nikdy nesplní, ať už pro něj udělám cokoli. Ironií bylo, že to byl právě ten ze všech největší.

Do vesmíru jsem se poprvé dostal už v osmi letech, na lodi Persefona, které velel můj otec, Herbert le Comp. Tehdy, hluboko v Kuiperově pásu, jsem vyslovil své největší přání, že bych chtěl jednou cestovat ke hvězdám.

Bylo jen zbožné, jak jsem pochopil o několik let později. Zákony einsteinovského vesmíru nešlo jen tak snadno obelstít.

Jenže všechno změnilo něco, co se stalo před pěti lety.

Tehdy jsem byl společně s otcem v asociační části Marsu, kde se spouštěl největší kruhový urychlovač částic v dějinách, Genesis. Bylo to duchovní dílo Caspera van Dyka a mého dobrého přítele Roberta Korolise.

Tehdy se stalo něco, s čím nikdo nepočítal. Když začal urychlovač emitovat strangelety, částice podivné hmoty, náhodně se otevřel vstup do hyperprostorového koridoru v atmosféře Marsu. A my dostali do vínku umělou síť zkratek tunelovanou ve vyšším rozměru, která nám umožnila cestovat po vesmíru, dostat se celé tisíce světelných let daleko od Země. Eridanus byl první experimentální lodí s posádkou, která se do koridorového systému vypravila. Všude tam, kde jsme se ocitli, jsme psali dějiny.

A já jsem chtěl udělat další krok.

Když se přede mnou objevily bezpečnostní dveře uzavírající vstup do hangáru, věděl jsem, že ho chci učinit. I když to všichni považovali za bláznovství.

Jakmile se dveře rozevřely, spatřil jsem jeden z našich raketoplánů typu StarExplorer, experimentální stroj osazený fúzními motory. Technici na něm pracovali už několik hodin, zejména na jeho trup navařovali další pancéřové pláty. Jeho strukturální integrita musí vydržet to, co se chystám udělat.

Muž, který techniky sledoval, se otočil. Byl to vychrtlý, prošedivělý šedesátník s rašícím plnovousem, asketickou tváří a hluboko zapadlýma temnýma očima. Kdyby se narodil ve středověku, typově by se velice hodil na mnicha. Anebo inkvizitora…

„Ty ses zbláznil!“ vykřikl Robert Korolis. „Tohle nemůže vyjít, Gerarde! Vzpamatuj se! Nemůžeme přijít o našeho kapitána! Pokud to chceš opravdu provést, pak ji může Eridanus vypustit…“

„Ne. Musím to udělat já sám. Chci se ujistit, že nabere správnou trajektorii.“

Robert zavrtěl hlavou. „Měj rozum. Manévrovat v blízkosti černé díry je riskantní podnik. Sotva se přiblížíš k akrečnímu disku, raketoplán to roztrhá…“

Mávl jsem rukou k technikům, kteří tvrdě dřeli na zpevnění trupu. „Od toho jsou tu oni.“

„Nedokážou dělat zázraky. Stejně jako já.“

„Už jsi jich pár udělal.“

„Možná o mně máš přehnané mínění.“

„Nemám.“ Položil jsem rozrušenému příteli ruce na ramena. „Já to zvládnu, Roberte. Jen mi, prosím, věř.“

Zavrtěl hlavou. „A kdo bude kapitánem, když to nedáš? Uvažoval jsi nad tím?“

Líbilo se mi, že mluvil zpříma. Vždycky.

Na upřímnou otázku následovala upřímná odpověď. Jak jednoduchá byla… „Ty.“

„Jsem jen fyzik s bláznivými nápady, nic jiného.“

„Nepodceňuj se, Roberte. Je toho v tobě mnohem víc. Jednou se to ukáže. Já v to pevně věřím.“

„Takže tě nepřesvědčím?“

„Ne. Za jak dlouho bude raketoplán připravený ke startu?“

Robert si povzdechl. „Dej mi ještě dvě hodiny.“

„Fajn. Máš je mít.“

*

Robert byl přesný jako hodinky. O necelé dvě hodiny později jsem seděl ve stroji a vedle mě na sedadle kopilota spočívala urna s ostatky mého otce.

Položil jsem na ni ruku. „Kéž bys tu mohl být se mnou, tati.“

Už od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že budu velitelem Eridanu, jsem chtěl, aby otec viděl mou loď odplouvat. Osud je však někdy krutý a potměšilý: zemřel několik měsíců před začátkem mise. Zasáhlo mě to. Víc, než si ostatní mysleli. Jenže jsem si nemohl dovolit dát něco z toho najevo. Byl jsem kapitánem lodi, velitelem mise. Na Zemi mě sledovali psychiatři. Kdyby poznali, jak moc mě ta ztráta bolí, jak moc mě rozhodila, mohli mě stáhnout. A to jsem nemohl dovolit.

Protože tohle byl nejzásadnější okamžik v dějinách lidstva. A já musel být u toho.

Takže jsem to všechno v sobě dusil.

Urnu s otcovými ostatky jsem vzal s sebou, do vesmíru, abych ho v něm pohřbil. Bylo to důstojné. On v něm strávil takřka celý svůj dospělý život, dlouhých čtyřicet let. Navštívil všechny planety našeho solárního systému a vydal se i hluboko do Oortova oblaku, shluku komet a zmrzlých pozůstatků z dob formování Sluneční soustavy, který ji obklopoval jako cibulová slupka.

Byl to pravý vesmírný vlk, pravý hrdina.

Během uplynulého roku, který jsme trávili tím, že jsme křižovali koridory, jsem nenašel místo, kde ho pohřbít. Mělo to být v atmosféře nějaké plynné planety? V útrobách hnědého trpaslíka? Ve spalující výhni bílé hvězdy spektrální třídy A?

Nevěděl jsem. Žádná možnost mi nepřišla dost dobrá, hodná místa posledního odpočinku mého otce.

Až jedna přišla sama.

Černá díra.

Jedna z nejbrutálnějších sil ve vesmíru.

Právě do ní jsem se rozhodl vystřelit urnu s jeho ostatky. Hrozilo jisté riziko, že neodolá slapovým silám, které v oblasti horizontu událostí překračují veškeré meze, a bude rozervána na elementární částice – a můj otec se tak navždy stane součástí vesmíru. Ale já se ji pokusím vypustit tak, aby to vydržela.

Položil jsem si několik zajímavých otázek.

Co je vlastně pod horizontem událostí černé díry? Singularita, místo, kde selhávají nám známé přírodní zákony? A co je za ní? Není to vlastně jen cesta? Einstein-Rosenův most, dimenzionální brána anebo červí díra spojující náš vesmír s jiným?

Můj otec byl celý život průkopník. Možná bude první z nás, kdo se podívá „někam jinam“.

Setřel jsem si osamělou slzu, která mi skanula po tváři, a aktivoval spodní trysky. Když jsem raketoplán dostal do vzduchu, navedl jsem ho k hangárovým vratům, která se pomalu rozevírala. Za nimi na mě zívala černota věčné kosmické noci. A nemilosrdný zabiják, do jehož tenat jsem se rozhodl vkročit…

Ve sluchátkách mi zarachotilo. „Nepřibližuj se k akrečnímu disku blíž než na tři sta tisíc kilometrů,“ nabádala mě Margaret. Hlas jí mírně kolísal. Měla o mě starost. Věděl jsem to.

Vrátím se, chtěl jsem jí říct, ale nemohl jsem. Všichni v centrále Eridanu by to slyšeli. Náš vztah byl jen a pouze naší záležitostí. Nebyla to veřejná věc.

„Dobrá,“ zamumlal jsem místo toho. „Sedí výpočet trajektorie? Klesne urna skutečně pod horizont událostí?“

„Naším štěstím je, že se jedná o rotující černou díru. Pokud urnu vypustíš pod vypočteným úhlem a raketoplán zachová stabilní rychlost, pak ano.“

„Pokusím se o to.“

Nasměroval jsem raketoplán přímo k oslnivě zářícímu akrečnímu disku. Hypnotizoval mě. Anebo se mi to alespoň zdálo. Koukl jsem na přístroje. Do největšího „bezpečného“ přiblížení zbývalo pouhých dvě stě kilometrů.

Mírně jsem ztlumil tah fúzních motorů a znovu zkontroloval kurs.

Když jsem zjistil, že jsem, kde mám být, pocítil jsem mrazení v břiše.

Bylo na čase vypustit urnu s otcovým popelem.

Rozloučit se.

Navždy.

Aktivoval jsem autopilota a zašel do zadní části raketoplánu, kde jsem se převlékl do standardního skafandru. Potom jsem zamířil do přechodové komory s urnou pod paží.

Jinak než tím, že bych provedl EVA, nešlo vypuštění uskutečnit. Na malou chvíli budu viset nad černou dírou jen já, vystavený jejímu extrémně silnému gravitačnímu poli a elektromagnetickému záření, které emituje. Skafandr byl těžkopádný, s robustní helmou a EM štítem. Těch pár vteřin venku bych měl vydržet. Alespoň Robert tomu věřil. A já věřil jemu.

Nadechl jsem se a otevřel poklop. Hned, jak jsem to udělal, se do mě opřely mocné síly černé díry. Cítil jsem, jak se všechno ve mně natahuje jako na skřipci, lákané monstrem tam dole. Vymrštil jsem urnu do prostoru.

Potom jsem poklop rychle uzavřel a úlevou se zhroutil na podlahu.

Sbohem, tati, zašeptal jsem v duchu.

Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval, uklidnil divoce bušící srdce a dech, zbavil se žalu, který trhal mou duši.

Potom jsem si nemotorně sundal helmu, vyprostil se z obleku a zamířil do kokpitu.

Vypnul jsem autopilota a chystal se obrátit stroj zpátky k Eridanu, když…

…došlo k explozi.

*

„Kapitáne? Jste v pořádku? Kapitáne, co se děje?“

Stiskl jsem tlačítko na panelu, i když mi dalo velkou práci k němu přiblížit ruku. Po zádech mi stékaly čúrky ledového potu. Hrudník mi hořel. „Tady Comp,“ zasípal jsem. „Jsem v pořádku. Ale raketoplán… pravý fúzní motor je nadranc.“

„Musels vletět do nějakého materiálu vně akrečního disku,“ ozval se Robert. „Sakra, ty bezohledný, sobecký a egoistický parchante, já ti říkal, že to nemáš dělat!“

I přes vážnost situace jsem se neubránil úsměvu.

„Doletíme pro tebe,“ řekl Robert to, čeho jsem se obával.

„V žádném případě. Nemůžete riskovat další poškození lodi.“

„Eridanus má silné pancéřování.“

„Ale iontové motory. Ty nemají dostatečný tah na to, aby ho vytáhly z gravitační studny černé díry. A ty to dobře víš.“

„Stačí se přiblížit jen natolik, abychom tě zachytili magnetickým hákem.“

„Nemáte šanci, Roberte. Já už jsem mrtvý. Teď jsi kapitánem Eridanu ty.“

I když jsem byl odsouzený k smrti, zůstal jsem klidný. Až moc. Vždycky jsem si představoval, jaké to bude, co při tom budu cítit. Zmatek? Strach? A teď… teď nebylo nic. Jen pokoj, mír a tiché odhodlání.

Půjdu za otcem. Dřív, než jsem si myslel. Oba na věčnost spočineme v chřtánu černé díry. Anebo se vypravíme na cestu tam, kam se žádný člověk dosud nevydal…

A Eridanus… Eridanus svou misi dokončí. Vím to. Protože je důležitější než já.

„My to tak snadno nevzdáme, Gerarde!“ vykřikl Robert. „A to kapitánování si můžeš strčit, víš kam!“

„Ne, příteli. Je pozdě. Odleťte. Beze mě.“

Vypnul jsem komunikaci. Nebyl čas na plané handrkování.

Raketoplán přestal vlivem gravitace černé díry rotovat, přesto se k ní bez ustání přibližoval. Začal se nekontrolovatelně chvět. Bylo jen otázkou času, než ho roztrhají slapové síly.

Dotkl jsem se svého přívěsku, čerpal z něj energii. A rovnováhu.

Potom se to stalo.

Několik kilometrů pode mnou se silně zablesklo a něco se tam objevilo. Přimhouřil jsem oči. Velice rychle se to hnalo ke mně jako velká nezřetelná šmouha. A naprosto to ignorovalo masivní gravitaci černé díry pod námi. Jako kdyby to odolávalo všem fyzikálním zákonům. Bylo jisté, že se to něco střetne s mým raketoplánem.

V poslední chvíli jsem instinktivně zavřel oči.

Následoval zničující náraz. Někde zaskřípal kov. Na okamžik jsem ucítil obrovské přetížení, snad devět G, jak selhaly stabilizátory. Vmáčklo mě to do sedačky a dalo mi vzpomenout na vesmírný výcvik. Zlomená žebra zaprotestovala.

Raketoplán… se pohyboval.

Otevřel jsem oči a pohlédl ven. To, co do mě vrazilo, byla vesmírná loď, velikostí rovná raketoplánu.

Zalapal jsem po dechu.

Podruhé se velmi silně zablesklo, natolik intenzivně, až mě to oslepilo. Když jsem znovu prohlédl, byl stroj dávno pryč. Aktivoval jsem senzory. Nic. Byl jsem tam jen já, černá díra a Eridanus.

Možná se mi to jen zdálo… Mám halucinace, zjitřené smysly…

Ale někde… někde hluboko v duši jsem věděl, že to, co jsem viděl, bylo skutečné. Opravdu do mě vrazila mimozemská loď.

Raketoplán stoupá, došlo mi vzápětí. Ta loď udělila mému stroji natolik silný hybný impuls, že ho to vynášelo z dosahu nenechavých prstů černé díry. Věděl jsem však, že je to jen Pyrrhovo vítězství – za chvíli opět převládne gravitace a začne mě stahovat dolů, do útrob vesmírného zabijáka.

Anebo ne…

Vzápětí to totiž raketoplánem silně trhlo.

Když mi došlo, co se stalo, znovu jsem aktivoval komunikaci.

„Zachytili jsme tě magnetickým hákem,“ ozval se Robert. „Zatahujeme tě do hangáru… pitomče! Možná bych měl být doopravdy kapitánem já.“

Tentokrát už mi to vtipné nepřišlo, protože se mé myšlenky ubíraly jiným směrem. „Viděli jste, co do mě vrazilo, Roberte?“

„Něco jsme zachytili na senzorech, ale je to neprůkazné. Možná to byl jen kus nějakého kovového asteroidu, nevím. Důležité ale je, že ti to zachránilo život. Měl jsi velké štěstí. Takové občas mívají jen nerozumní hlupáci jako ty.“

Nesouhlasil jsem s ním.

Tohle nebylo štěstí. Ani náhoda.

Mělo to tak být. Ta věc mi měla zachránit život.

Došlo mi, že jsem důležitý. Stejně důležitý jako Eridanus. Jako celá naše mise.

Byla jedna věc, kterou jsem držel před ostatními členy posádky v tajnosti. I před Margaret.

Objevovali jsme vpravdě úžasné věci. Jenže nic z toho nebyla náhoda.

Byla to totiž součást Plánu.

Část I.

Bezejmenný

Neznámé místo, neznámý čas

1

„Měli bychom ho zabít. A jeho druhy taky. Oni nepatří do našeho světa.“

To byla první slova, která jsem zaslechl, když jsem se vynořil ze všepohlcující nicoty.

Muž, který je pronášel, měl velmi autoritativní hlas, byl zvyklý rozkazovat. Přesto jsem za nimi postřehl strach, byť to byl jen jeho osten; vzdálený a nepatrný. Ten neznámý se něčeho hodně bál.

Mě.

To mi našeptal instinkt.

„Nemusí to dojít tak daleko,“ odpověděl mu někdo.

Byla to žena. Mladá, odhadem mezi dvaceti a třiceti lety, i když usuzovat věk podle hlasu je riskantní – může totiž klamat. I ona měla strach, ale jiný než ten muž.

Věděl jsem toho hodně. O strachu. Ale ne o svém. Sám jsem ho pociťoval málokdy, pokud vůbec. Strach, který jsem znal, patřil jiným lidem.…

„Je nebezpečné nechávat je naživu,“ trval muž na svém. „A zvlášť jeho. Nese znamení – ty nevidíš jeho lebku? Tělesné deformace? Přijdou si pro něj. Dřív nebo později.“

Zaslechl jsem velmi povědomý zvuk, jako když drhne kov o kůži. Věděl jsem, co se děje: neznámý tasil meč. Ucítil jsem nad sebou poryv vzduchu, když ho rozťala dopadající čepel.

Chtěl jsem se pohnout, bránit se úderu, který mě měl přivést na dosah bran smrti, ale nemohl jsem. Tělo jsem měl jako z olova.

„Zmizte!“ vykřikla žena. „Zmizte už! Nebo vás prokleju!“

Meč nedopadl.

Nastal okamžik ticha.

„Přijdou,“ zachraptěl nakonec muž. „Věz, že se tak stane.“

Ozvaly se jeho kroky, vrznutí dveří a tupá rána, jak je prudce přirazil.

Nerozuměl jsem tomu. Jakou nad ním měla žena moc, když dokázala zastavit jeho ruku?

Chvíli plakala, zajíkala se. Přišlo mi, že to trvá snad polovinu věčnosti – a já netušil, jestli prolévá slzy kvůli mně, nebo kvůli někomu jinému. Když konečně přestala, ucítil jsem její dotek na ruce; přejela mi bříšky prstů po paži. Bylo to elektrizující, spalující…

„Bude to v pořádku,“ šeptala mi do ucha. „V pořádku.“

Upadl jsem do snu.

Byl zvláštní, bizarní.

Stál jsem uprostřed ulic velkého ultramoderního města vystavěného do podoby galaktické spirály; jeho výškové budovy sahaly k obloze jako zdvižené, hrozící prsty. Nebe nebylo normální, zahalovala ho totiž nepřirozeně mohutná bouřková mračna. Panovala tu téměř úplná tma. Prosvětlovaly ji jen blesky. Bylo jich tolik… oslepovaly mě. Zakryl jsem si oči hřbetem ruky.

Kerberos, zněla slova v tom snu. Kerberos přišel.

Co je to… Kerberos?

Jeden blesk sjel kousek ode mě, tak blízko, že mě málem usmažil. Na kůži jsem cítil statickou elektřinu. Pohlédl jsem na místo, kam dopadl; jen pár kroků ode mě zela uprostřed rozpraskaných ker permaasfaltu hluboká jáma. A v ní vládla temnota… která mě přitahovala…

Pak jsem se probudil.

Tentokrát už jsem měl vládu nad svým tělem. Zavrtěl jsem se. Bolelo mě všechno, snad každičký sval. Moje nervová soustava hořela. Ale já byl za ty pocity vděčný, protože jsem žil.

Otevřel jsem víčka, stále ztěžklá snem. Všechno kolem tonulo v mlze, protože jsem měl zakalený zrak. Prohlédl jsem až po několikerém mrknutí.

Ležel jsem na slaměném lůžku a byl zakrytý vydělanou kožešinou, která vypadala, jako by ji stáhli z medvěda. Rozhlédl jsem se: místnost byla setmělá a ponurá. Stál v ní kamenný krb, v němž plameny olizovaly několik polen. Dřevěný stůl. Stolička. Datafólie. Mnoho datafólií. Jedna z nich ležela roztažená na stole.

Ve vzduchu se vznášel zvláštní pach; možná kadidlo.

Posadil jsem se.

Chvíli se mi točila hlava, myšlenky plynuly jedna za druhou.

Kde to jsem? Jak jsem se tu ocitl? A jedna byla zvlášť závažná. Kdo jsem? Dokázal jsem všechno kolem sebe popsat, pojmenovat, ale má vlastní identita mi unikala mezi prsty.

Bylo to znepokojující.

Postavil jsem se a přivrávoral k jedinému oknu.

Stmívalo se, všechno kolem bylo ponořeno do dlouhých stínů, ale i tak jsem toho viděl dost. Byl jsem v nějaké vesnici tvořené chatrčemi podobnými té, v níž jsem se probudil. Jejich konstrukce byla smíšená, částečně bylo použito dřevo, částečně kusy plastových přepážek a velké ultraželezné pláty. Spatřil jsem i solární baterie na střeše jednoho z domů. Vesnice byla obehnána palisádou z naostřených kůlů.

Za oknem jsem zahlédl nějaký pohyb. Byli to dva muži odění v kůžích. Oba měli na hlavách přilby a v rukou drželi široké meče. I přesto, že jejich vzezření bylo ryze středověké, se jim u opasků pohupovala pouzdra se střelnými zbraněmi.

Došlo mi, že hlídají chatrč. Ne chatrč, to mě, mě hlídají.

Se soumrakem se k zemi snášela hustá mlha. Jeden z mužů s pomocí křesadla rozžehl pochodeň. Rozhlédl se a zabloudil pohledem někam za palisádu. Vypadal nervózně.

Odstoupil jsem od okna a došel k roztažené datafólii, která ležela na stole. Chvíli jsem v ní listoval. Narazil jsem na makabrózní obrázky a nějaký text psaný písmem, které jsem neznal.

A položil jsem si znepokojivou otázku. Kdo je má hostitelka?

Jako na zavolanou vrzla vrátka.

Otočil jsem se.

Spatřil jsem vychrtlou ženu oděnou v odrbaných hadrech, černé mastné vlasy jí padaly do pobledlé propadlé tváře. Oči měla temné jako hluboká noc a pichlavé jako trnka; planul v nich zvláštní, znepokojující oheň.

Namířila na mě kostnatý prst, ruka se jí při tom nekontrolovatelně chvěla. „Ty!“ vyhrkla. „Ty jsi vzhůru. Probudil ses.“ Potom si všimla toho, co jsem dělal. Vrhla se ke mně, odstrčila mě a stáhla datafólii. Chvíli ji chovala v náručí, jako by to bylo dítě. „Nikdy nesahej na mé datafólie, rozumíš?!“

„Když si to přeješ…“

Věnovala mi rychlý pohled a pak jím uhnula stranou, jako by se mi nedokázala delší dobu dívat do očí. „Léčila jsem tě. Už je ti lépe?“

Přikývl jsem.

Naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si mě prohlížela. Vypadala při tom jako velký vyděšený pták. Ostatně všechny její pohyby byly příliš trhané, nepřirozené. „Jsi jiný než ti dva ostatní,“ vysvětlila mi nakonec. „To proto se tě tak bojí.“ Ukázala ven, kde stáli muži na stráži.

„A ty se mě nebojíš?“

„Možná by ses měl bát ty mě.“ Zachichotala se divným smíchem, který mi pronikl až do morku kostí. „Prý ho nesu. Ďáblovo znamení.“

Chvíli jsem uvažoval, zda je zvláštní stvoření, v jehož chatrči jsem se ocitl, duševně v pořádku. Možná proto z ní mají ostatní lidé takový strach… bylo to však jen nepochopení, nic víc.

„Jak ti mám říkat?“ zeptal jsem se jí.

„Nazývají mě různými jmény. Ale jsem Rebeca. A ty? Kdo vůbec jsi?“

Zapátral jsem v mysli. Vlastně jsem to nevěděl.

Znovu ty otázky.

Kdo jsem?

„Netuším,“ odpověděl jsem popravdě.

„Potom jsi Bezejmenný.“

„Bezejmenný?“

„Budu ti tak říkat. Jsi Bezejmenný a staneš se mým Temným mstitelem.“

Vzal jsem to jako fakt.

„Ty datafólie…“ obrátil jsem opět pohled k věcem, které mě tak lákaly, aniž bych tušil proč. A ona je tak střežila – možná právě proto.

„Nesahej na ně! Jsou mé! Mé!“

Přistoupil jsem k ní a snažil se ji uklidnit. „To je v pořádku.“

Ucukla a vyděšeně se stáhla do kouta, kde se roztřásla. Raději jsem z její komfortní zóny ustoupil. A přemýšlel jsem o všem, co jsem se tu dozvěděl.

„Prý tu jsou se mnou další dva,“ oslovil jsem ji po chvíli. „Kdo?“

„Starý muž a mladá žena, ještě děvče. Není jí víc než osmnáct, možná devatenáct.“

„Jak jsme se tu ocitli?“ položil jsem další otázku.

„Naši Lovci se dostali až k hranici Temného území. Zavedl je tam kouř, který stoupal vysoko k nebi. A tam jste leželi poblíž trosek strojů, jež nikdo z nich dosud neviděl. Kromě vás tam byla ještě jedna žena, ale ta nepřežila. Ráno jsme ji pohřbili před palisádou.“

Nevěděl jsem, zda pro ni mám truchlit, nebo ne. Rozhodl jsem se tedy, že to nechám na později, pokud k tomu bude skutečný důvod.

„Kapitán tě chtěl zabít,“ pokračovala. „Ale já jsem to nemohla dovolit.“

Došlo mi, že Kapitán byl muž, který s ní předtím mluvil. Ale proč zrovna Kapitán? Nejvyšším mužem ve vesnici by měl být přece logicky starosta…

Ihned jsem myšlenky odsunul stranou – v jejích slovech se totiž skrývalo něco podstatnějšího. Klíč. Klíč k tomu, kým jsem. Klíč k mé minulosti.

Ty trosky strojů u území, které nazývala temným…

Došel jsem ke dveřím, ale ona se na mě pověsila. Skoro nic nevážila, tak moc byla vychrtlá. Zaryla mi nehty hluboko do předloktí. „Nikam nesmíš! Zatím. Naber sílu. Jinak tě zabijí!“

„Nemám z nich strach.“

„Ale měl bys mít. Lovci jsou vycvičeni k boji. Jejich meče jsou ostré a smrtící. A zbraně mají vždycky nabité. Věř mi.“

Nechal jsem ji, aby mě odvedla k lůžku, na něž mě posadila.

Měla pravdu. Ještě jsem nebyl úplně při síle. Přesto jsem věděl, že bych ty muže dokázal přemoci. Protože jsem byl bojovník. Cítil jsem to v kostech. Stejně jako jsem slyšel hlas na okraji své mysli lačnící po krvi… a stahující mě někam, kam jsem nechtěl.

„Co je to Temné území?“ zeptal jsem se, abych ho zapudil.

Rebeca se otřásla. „Místo, jemuž se máme vyhnout. Místo, kde sídlí sceadugengani. Démoni. Noční chodci.“

Sceadugengani. To slovo už jsem kdysi slyšel. Ale kde?

„Útočí na nás desítky let,“ pokračovala. „Prolili tolik naší krve… Je jich stále víc, a nás míň. Podlehneme jim. Jednou.“

„Vidělas někdy ty sceadugengany?“

„Ano.“

Neznělo to moc přesvědčivě…

Mohla to být jen lež, strašák, který tyhle lidi drží v jejich vesnici.

Na okamžik jsem se pozastavil nad svým uvažováním. Bylo chladné, racionální. Kdo vůbec jsem? Znovu ta otázka.

„Sceadugengani přicházejí jen za mlhy,“ pokračovala Rebeca a ukázala ven, kde už den definitivně přešel v noc. „Ale tady ve vesnici jsme před nimi chránění. Nikdy se nedostali dovnitř. Tam venku však…“ Chvíli se dívala do země. „Když jsem byla malá, vydal se do mlhy můj otec. Nedbal na varování. A už nikdy, nikdy se nevrátil.“ Vrhla na mě vyčítavý pohled. „Ty… ty mi nevěříš! Nevěříš mi!“

„Já…“

Zničehonic vytřeštila oči. Nedívala se na mě, ale někam stranou. „Oni… oni přicházejí. Sceadugengani. Cítím to.“

Náhle se venku rozezněl roh.

Tázavě jsem se na ni podíval.

Chvěla se, jako by měla zimnici. „Vidíš, já to říkala. Říkala.“ Vzhlédla. „Lovci je budou držet ve velké vzdálenosti od palisády. Vím…“

Znovu se ozval roh. A pak výkřik. Za oknem se mihl oheň.

Vstal jsem a vyrazil ke dveřím. Tentokrát se mě už nepokusila zastavit.

„Bezejmenný,“ uslyšel jsem ještě za sebou její hlas – tentokrát chladný a plný temné hrozby. „Sceadugengani si přišli pro tebe! Dávej pozor!“

2

Jakmile jsem vyšel před chatrč, objaly mě lepkavé a studené prsty mlhy, pod nohama mi půda měkla v bláto. Dala se do mě zima.

I když Rebeca zůstala uvnitř, stále jsem v mysli slyšel její naléhavý hlas.

„Sceadugengani si přišli pro tebe!“

Možná jsem netušil, kdo jsem, ale věděl jsem, že je to nesmysl. Žádní démoni nejsou. A už vůbec ne sceadugengani.

Na malý okamžik jsem si na něco vzpomněl.

Jak ležím pod dekou, v ruce hrnek teplého kakaa. Venku za oknem skučel vítr a opíral se do větví starého jasanu, který měl otec dávno pokácet – ale neudělal to. Ozvalo se zavrzání a jedna z větví udeřila do okenní tabule.

„Právě v těchto nocích vycházeli sceadugengani.“

Hlas patřil starému moudrému muži s kůží zbrázděnou letokruhy vrásek. Věděl jsem, kdo to byl – můj dědeček.

Nyní jsem cítil přesně to co tehdy. Ne strach, ale… vzrušení. Chtěl jsem, aby mi vyprávěl. Příběh o sceadugenganech, příběh o Nočních chodcích. Fascinoval mě.

„Hej!“ vytrhl mě z myšlenek ponořených do minulosti cizí hlas.

Vykročil ke mně jeden z mužů, kteří hlídali chatrč. Stejně jako jeho druh byl vysoký a svalnatý, meč svíral pevně, na sinalé tváři klikatou jizvu. Nepochyboval jsem, že je dobrým bojovníkem. Stejně tak jsem ale věděl, že se mi nemůže rovnat.

Druhý z mužů vytáhl z pouzdra na opasku zbraň, jejíž hlaveň se zaleskla v záři nedalekého ohně.

Poznal jsem ji.

Byla to laserová pistole MX105.

Tenhle typ se nevyrábí už více než sedmdesát let. Byl to jen slabý, zastaralý laser. Relikt. Nedokázal prostřelit tělo, jen spálit kůži až na maso.

Muž mávl zbraní. „Teď dej ruce za hlavu a lehni si na zem. Dělej!“

Poslechl jsem ho. Anebo jsem se tak alespoň tvářil.

Když jeho ostražitost polevila, vyrazil jsem do protiútoku. Ne proti němu, ale proti jeho druhovi s mečem. Vše kolem jako by se zpomalilo. Ale nebyla to pravda; to já jsem byl rychlejší.

Rebeca měla pravdu. Nebyl jsem jako ostatní. Jako nikdo z nich.

Chytil jsem prvního z mužů za ruku, v níž svíral meč, obtočil se kolem něj a zaštítil se jím. Jeho druh vystřelil – zásah laserem jsem neschytal já, ale nebožák, za nímž jsem se kryl. Vykřikl a já cítil, jak jeho tělo zvláčnělo. Vytrhl jsem mu z pouzdra nůž a mrštil s ním proti střelci. Zabodl se mu těsně pod ohryzek. Nebožák pustil zbraň, klesl na kolena a držel se za krk, z něhož stříkala krev.

V jeho očích jsem viděl výčitku.

Stejně jako v očích lidí, které jsem zabil. Vždycky to bylo stejné. A já na jejich pohledy nikdy nezapomněl. Byly dny, kdy mě strašily ve snech. A dny, kdy byly vzdálené, kdy mi přišlo, že jsem to ani nebyl já, kdo je zabil – a možná to byla pravda. A další dny, kdy jsem si byl jistý, že to bylo nutné, že to byla oběť učiněná pro vyšší dobro. A já žádnou lítost nepociťoval…

A věděl jsem ještě jedno. Zavraždil jsem stovky lidí. Možná tisíce…

Druhý z mužů mezitím definitivně dodělal.

Sehnul jsem se k prvnímu, odepnul jsem mu opasek s pochvou na meč a pouzdrem, v němž si hověla další emiksstopětka, a ozbrojil se. Potom jsem mu ze zmrtvělé ruky vykroutil zbraň a potěžkal ji. Byla překvapivě lehká.

Vyrazil jsem do mlhy. Do tmy.

I když byly pochodně umístěné v pravidelných rozestupech, stejně jsem viděl mizerně. Mlha byla hodně hustá, ovíjela se kolem mých nohou jako by mě chtěla spoutat.

Někde jsem slyšel hlasy. Výkřiky. V té tmě. V mlze.

Přikrčil jsem se ke stěně jednoho z domů, matně jsem viděl další, vystavěný z hrubě opracovaného dřeva a velkých ultraželezných plátů. Vedle něj jsem spatřil velký černý stín. Když jsem přišel blíž, vystoupila z mlhy bugina, stejně zastaralá jako zbraň, již jsem měl v pouzdře.

Co jsou ti lidé vůbec zač?

A kde to jsem?

Potom jsem něco zaslechl. Hlas. Ženský.

„Prosím, nenuť mě…“ vzlykal.

Pohlédl jsem do mlhy. Náhle získala podobu a tvar: zformovala se v tmavovlasou ženu s bledou pokožkou. Byla úplně nahá, mezi panenskými ňadry se jí skvěla dlouhá zubatá jizva. Do tváře jsem jí neviděl, protože ji měla skloněnou k zemi.

Přesto jsem ji poznával.

Vzpomínka.

Na to, jak se na mě dívá. Stejným pohledem jako muž, jemuž jsem před chvílí probodl krk. A já věděl, že jsem ji zabil. Kdysi.

Klesl jsem na kolena, cítil jsem, jako by mi neznámá síla sevřela hrdlo. Ta vzpomínka byla tak… silná.

Přízrak ženy stále levitoval v mlze. Najednou vzhlédla. Místo očí měla jen dva zkrvavené krátery, které se mě chystaly pohltit.

Na okamžik jsem uhnul pohledem. V tu chvíli zmizela. Zůstala jen mlha a tma a já nevěděl, zda bylo to, co jsem viděl, skutečné, nebo jestli si se mnou hrála jen má mysl.

Vstal jsem.

„Otevřete bránu pro hlídku!“

Ten hlas už jsem slyšel. Patřil muži, který navštívil Rebečinu chatrč. Kapitánovi, vůdci těchto lidí.

Zaslechl jsem další hlasy. Vysoké, rozčilené. Plné strachu a napětí. Odpovídaly mu.

Vyrazil jsem za nimi jako můra za světlem.

Mlha zvolna řídla. Spatřil jsem další stavení, jedno připomínalo kostel, jiné velkou stodolu. Potom něco velkého, většího než běžný dům. Přimhouřil jsem oči. Byl to nákladní transportér, typ RhodeIsland. Jeho motory byly očazené, jeden byl dokonce po obvodu rozervaný, jako by vybuchl. Někdy hodně, hodně dávno. Bylo mi jasné, že stroj už nikdy nepoletí.

Vedle něj stál menší raketoplán, typ StarExplorer. Stejně jako transportér byl více než osmdesát let starý. Tenhle typ, experimentálně osazený fúzními motory, byl mimo jiné testován na Eridanu, první lodi schopné létat hyperprostorovými koridory.

Věděl jsem toho hodně. O lodích.

Protože je můj otec navrhoval…

Vybavil jsem si ho. Jak stojí uprostřed pracovny, před ním zhmotnělá holoobrazovka, na níž pomocí holopera vytváří obrysy lodi. A nemá čas si se mnou hrát…

Vybavovalo se mi tolik věcí. Dokázal jsem je popsat, pojmenovat, ale má vlastní totožnost mi stále unikala. Bylo to frustrující.

Když mlha klesla ještě víc, uviděl jsem palisádu opevňující vesnici. Na bojové plošině při jejím vrcholu stáli muži ve zbroji, každých pět kroků jeden.

Přeběhl jsem volné prostranství, které ji dělilo od nejbližšího domu, a po žebříku z nahrubo opracovaného dřeva jsem vyšplhal na plošinu.

Nikdo si mě nevšímal. Mysleli si, že patřím k nim.

Napravo jsem spatřil masivní bránu sevřenou dvěma vížkami; právě ji otevírali dva muži. Když jsem se podíval na druhou stranu, do kraje, zjistil jsem, že je palisáda z vnější strany osazená ultraželeznými pláty anebo překrytá hliníkovými fóliemi. Zem pokrývala hustá mlžná clona vysoká půl druhého metru. Zahlédl jsem také vzdálenou hradbu lesa a nějaké skály.

Vzpomněl jsem si na to, co říkala Rebeca.

Že sceadugengani přicházejí s mlhou.

Náhle jsem v ní uviděl čtyři jezdce, všichni drželi pochodně. Cválali, ale přesto se zdáli být ostražití, neustále se ohlíželi. Vzápětí jeden z nich vykřikl – a něco ho stáhlo i s koněm do mlhy. Dál se ozývaly jen jeho neartikulované výkřiky a bolestné ržání.

Nikdo z jeho druhů se mu neobrátil na pomoc, všichni dál mířili k otevřené bráně, kterou se do vesnice valila mlha.

Zbývalo jim deset metrů, když padl další kůň. V jednu chvíli cválal k bráně, v další byl i s jezdcem stažen do mlhy. A já neviděl, co to udělalo. Co mělo takovou sílu, aby to strhlo jezdce i s koněm?

Vzápětí zbylí bojovníci dojeli k bráně.

„Zavřete ji!“ křičel Kapitán. Byl to podsaditý chlápek, vysoký sotva metr sedmdesát, ale paže měl jako sochory. „Okamžitě! Na co čekáte?! Kruci. Já říkal, že na nás ti cizáci přivolají zkázu! Pokud přežijeme, zítra je nechám zabít!“

Pokud někdo dřív nezabije tebe, pomyslel jsem si a pevně sevřel laserovou pistoli.

Stačil jediný výstřel, a spálil bych mu hlavu. Ale zatím jsem to neudělal. Uvědomoval jsem si totiž, že on není mým opravdovým nepřítelem.

Ten se totiž skrýval v mlze.

Muži konečně zavřeli bránu.

„Zápalné šípy!“ vykřikl Kapitán. „Teď!“

Až v tom okamžiku jsem si všiml, že někteří muži na bojové plošině drží luky. Ti nyní přešli k ohni, který hořel v nedalekém barelu, a zapálili si v něm hroty šípů. Potom je nasadili do tětiv a vystřelili přes palisádu k zemi. Okamžitě tam vyšlehly plameny.

Došlo mi, co se děje – vesnici obkružoval příkop, v němž byla hořlavina, možná nafta.

Plameny se pomalu šířily a nakonec ohnivá stěna obklopila celou palisádu. Tak proto ty ultraželezné pláty a hliníková fólie na její vnější straně…

Všiml jsem si, jak dva muži něco tahají po žebříku na vrchol jedné z vížek flankujících bránu. Přimhouřil jsem oči. Byla to velká laserová zbraň, ale ne ve vojenské modifikaci – většinou se zavěšovala pod trup lodí a sloužila k ničení meteoroidů, které by ji mohly ohrozit.

Muži ji vytáhli na trojnožku a aktivovali. Její ústí rudě zažhnulo. Po žebříku k nim vystoupil další bojovník, s dlouhými vlasy černými jako smola a širokými rameny; mnohem vyšší a robustnější než ti dva. Byl skoro stejně vysoký jako já sám. Postavil se za zbraň.

„Ukaž těm prevítům, zač je toho loket, Ciárane!“ křikl na něj Kapitán. „Ať se zase stáhnou na Temné území a nás nechají na pokoji!“

Vysoký a statný chlap, Ciáran, namířil zbraň do mlhy. Potom vypálil. Krvavě rudý paprsek proťal mlhu v širokém oblouku. Odněkud se ozvalo zakvílení – tak děsivé, že jsem si musel zakrýt uši, stejně jako všichni, kdo se mnou byli na bojové plošině.

Ciáran vzápětí deaktivoval zbraň.

Rozhostilo se ticho. Muži vyčkávali.

„Odtáhli!“ vykřikl někdo. „Odtáhli!“

Ale slyšel jsem ten podtón. On tomu nevěřil. Stejně jako zbylí muži. Stejně jako já.

Ticho, v němž by byl slyšet i padající špendlík, bylo zlověstné.

Následující výbuch mě málem srazil na bojovou plošinu. Otočil jsem se. Odněkud se valil kouř. Vypadalo to, že v těch místech nevydržela protipožární ochrana palisády. Anebo ji někdo – nebo něco – probořil.

Zazněly výkřiky. Ženské i mužské.

Došlo mi, co se stalo.

Útok na palisádu byl předstíraný. Jen léčka.

Kvůli tomu, aby se mezitím jiní sceadugengani dostali do vesnice…

3

Polovina mužů zůstala na bojové plošině, očekávali další útok zvenčí, polovina zamířila do vesnice. A s nimi i já.

Nezapomínal jsem totiž na to, co mi řekla Rebeca: že jsou tu kvůli mně. A stejně tak tu určitě budou i kvůli lidem, kteří se tu se mnou ocitli. Oni jsou klíč k mé minulosti. Nemohl jsem připustit, aby se jim něco stalo.

Musel jsem za Rebekou. Zjistit, kde je Kapitán drží.

Oddělil jsem se od mužů, kteří mířili k místu, kde zuřil požár, a oběhl jeden z domů. Strnul jsem. Byla tam ohrada plná hospodářských zvířat. Prasat, ovcí, krav. Všechna byla do jednoho mrtvá, někdo jim něčím hodně ostrým rozpáral břicha, takže vnitřnosti vyhřezly ven; stalo se to teprve před chvílí, protože se z nich ještě kouřilo. Každé zvíře mělo také rozervané hrdlo a ohlodanou hlavu v oblasti spánku, jako by se něco chtělo dostat k jejich mozku.

Ohrada byla, co by kamenem dohodil od palisády. Když zvířata někdo vraždil, ani nemukla; alespoň já jsem nic neslyšel. Útok tedy přišel velmi rychle, takřka zničehonic. Stejně jako smrt. A ten, kdo to měl na svědomí, se plížil mlhou a temnotou…

Už jsem chápal, proč místní tvorům říkají sceadugengani, Noční chodci.

Pevně jsem sevřel jílec meče.

V tom okamžiku jsem za sebou vycítil něčí přítomnost – naštěstí lidskou.

„Ty!“ vyhrkl neznámý třesoucím se hlasem, který neměl daleko k pláči.

Otočil jsem se. Proti mně stanul jeden z obyvatel vesnice, subtilní muž s hranatým obličejem a dopředu vystrčenou bradou. Nepatřil k bojovníkům, k Lovcům, jak je nazývala Rebeca. Tohle musel být farmář nebo kupec. Možná právě ten, jemuž patřila uhynulá zvířata.

„Ty!“ zamumlal znovu a namířil na mě emiksstopětku. „Ty k nám nepatříš! Jsi jedním z nich!“

„Polož zbraň!“ poručil jsem mu. „Nechci ti ublížit.“

Zasmál se. „Já…“

Potom ho něco zatáhlo do tmy. Tak rychle, že jsem nebyl schopný určit, co to bylo – i přesto, že jsem měl zostřené smysly.

Na to jsem si vzpomínal.

Ze tmy se ozývaly mužovy neartikulované výkřiky. A praskání kostí.

Rozběhl jsem se za ním a cestou vytáhl jednu z pochodní, která byla zabodnutá do země.

Vzápětí se po mně něco ohnalo. Spatřil jsem patnáct centimetrů dlouhý, srpovitý dráp. Díky zrychleným reakcím jsem včas ucukl a sekl po nepříteli mečem. Ozvalo se zasyčení. Znovu jsem sekl, ale útočník, sceadugengan, už byl pryč.

Záhy jsem v mlze uviděl obrys muže. Ležel na zemi a ruce i nohy měl rozhozené, takže připomínal písmeno X. Poklekl jsem k němu, ale přesto jsem se pořád soustředil na okolí – protože útok mohl přijít odkudkoli. Bylo by to typické chování predátorů: zranit jednoho a pak zaútočit na druhého, který se mu vypraví na pomoc. Muž měl rozpárané stehno, z něhož čouhala slonovinově bílá kost. V ráně jsem spatřil chuchvalce slin. Naštěstí nedošlo k porušení stehenní tepny. Zvládne to.

Muž sebou náhle trhl a vytřeštil na mě oči.

„To bude dobré,“ chlácholil jsem ho. „Dojdu pro pomoc.“

„Vy…“ zakoktal se. „Vy to nechápete…“ Chytil mě za ruku. „Zabijte mě! Zabijte mě, dokud je ještě čas! Prosím!“

Nechápal jsem, proč mě o to žádá. Tohle nebylo smrtelné zranění, nebylo nutné provést eutanazii.

Muž se náhle prohnul jako luk – tak silně, až jsem se obával, že si zlomí páteř. Vydal z hrdla vysoký, neartikulovaný výkřik, který snad ani nepatřil člověku, a začal se zmítat. Snažil jsem se ho udržet na zemi. O to víc mi vzdoroval.

„Pusť ho!“

Otočil jsem se. Za mnou stál vysoký černovlasý válečník, kterému Kapitán říkal Ciáran. Měl keltské jméno a opravdu vypadal jako dávný pohanský hrdina. Dojem podtrhovala i jeho tmavá bradka, kterou měl spletenou do dvou copánků. V rukou držel prastarou útočnou pušku MX110.

Vstal jsem od muže svíjejícího se v krvi a blátě a úkosem pohlédl na válečníka. „Raději přiveď pomoc.“

„Toho už nikdo nezachrání. Podívej se.“

Muž se znovu prudce vyklenul a já sledoval, jak se jeho kůže začíná měnit. Zbarvovala se do šeda. Vzápětí něco prorazilo jeho koženou vestu v oblasti zad. Osten, který mu vyrašil přímo z těla.

Takže proto mě prosil, abych ho zabil…

Nocí proletěl laserový paprsek a spálil mu hlavu. Muž znehybněl.

Ciáran sklonil zbraň k zemi. „Jak jsem říkal, není mu pomoci,“ zašeptal.

„Co se s ním dělo?“

„Měnil se v sceadugengana. Stačí jediné škrábnutí, a oběť zmutuje v jednoho z nich. Tímhle způsobem se množí.“ Potřásl hlavou. „Takhle před lety zemřela i má sestra. Naštěstí jsem ji stačil zabít dřív, než byla přeměna dokonána. Její duše nyní spočívá v Anwnnu.“

Anwnn.

To byl velšský název pro podsvětí.

I o něm mi kdysi dědeček vyprávěl…

Jeden živý za jednoho mrtvého…

Náhle jsem vycítil nebezpečí, tentokrát však nepřicházelo ze tmy. Vytáhl jsem z pouzdra emiksstopětku a namířil ji na Ciárana – ve chvíli, kdy i on proti mně obrátil zbraň.

„Kapitán mi řekl, že by nebylo moudré nechat tě naživu,“ zavrčel válečník.

„Proč?“

„Nejsi jako my. Ani jako ti, kteří s tebou přišli.“

„A co si myslíš ty?“

„Na mně tu nezáleží.“

Zavládlo ticho. Oba jsme na sebe mířili, ruce na spouštích. Určitě bych ji dokázal zmáčknout dřív než on, ale já jsem toho muže nechtěl zabít. Měli jsme totiž něco společného: oba jsme byli bojovníci.

Někde v dáli se ozývaly výkřiky. Střelba z pušek. Hořel tam oheň, plameny šlehaly vysoko k nebi zataženému těžkými dešťovými mraky. Stačilo by, aby se protrhly a pomohly plameny uhasit. Jenže zdejší bůh – anebo bohové, ať už tito lidé uctívali kohokoli – vesnici nepřál.

Něco se mihlo ve tmě nalevo. Jen nejasný obrys. Mohlo to být cokoli, ale já věděl, že tam byl. Sceadugengan. Ucítil jsem, jak mi po spánku sklouzla kapka potu.

Nejdřív se ze tmy vynořila dlouhá, zubatá tlama plná hákovitých zubů ostrých jako jehly. Tvor neměl oči, takže bylo záhadou, podle čeho se orientuje. Následovala dlouhá masitá šíje a hruď – přední končetiny ovšem chyběly. V oblasti páteře mu ze zad vyrůstaly bodce. Měl dlouhé, svalnaté nohy a na jednom z prstů ostrý srpovitý dráp. Následoval ne jeden, ale hned dva ocasy osázené hroty. Tvor jimi pohupoval na obě strany, nezávisle na sobě.

Připomínal mi dinosaura z nějaké dětské encyklopedie. Dromeosaura, velice podobného deinonychovi. Až na to, že tahle verze neměla oči a přední končetiny. Navíc přebýval ocas. A taky byl tenhle tvor rozhodně vyšší, v kohoutku měřil metr dvacet. A byl i těžší: odhadem vážil takřka dva metrické centy.

Vypadalo to, že nás sceadugengan, přestože bez očí, nějakým způsobem sleduje, střídavě natáčel čenich ke mně, střídavě k Ciáranovi. Všiml jsem si, že ho má zvláštně poďobaný. Jako žralok… Používá snad k lovu něco na způsob sonaru?

Tvor na mě zavrčel a otevřel tlamu – vynořila se z ní druhá, vnitřní čelist. Ani tu deinonychus neměl…

Pohledem jsem se střetl s Ciáranem.

Kývl na mě. Naše spory byly zapomenuty. Prozatím.

Oba jsme obrátili zbraně proti sceadugenganovi a začali pálit. Tvor však hbitě uskočil, dosedl na střechu jednoho z domů a v letu po mně švihl ocasem. Jeden z bodců jen těsně minul mou levou ruku.

Znovu jsem vypálil – tentokrát laserový paprsek sceadugengana zasáhl do stehna a tvor podklesl. Místo aby mu paprsek spálil kůži, odstranil z ní jen několik tvrdých šupin. Usoudil jsem, že ty tvory je velmi těžké zabít.

Sceadugengan zavyl a zmizel do tmy.

Ciáran ho chtěl pronásledovat, ale já ho chytil za paži. Čekal jsem, že se mi vysmekne, on ke mně však jen obrátil tvrdý, modrý pohled.

„Ti lidé, kteří se tu ocitli se mnou,“ naléhal jsem na něj. „Kde jsou?“

Pochopil.

„V Kapitánově domě. Pojď za mnou.“

Rozběhli jsme se ztemnělou vesnicí. Minuli jsme několik bojovníků s meči, viděli pár mrtvých, jejichž život však ukončily laserové pušky a pistole, a dva zabité sceadugengany se sečnými ranami na trupech.

Ciáran si všiml, na co se dívám. „Lépe je zabiješ mečem s ultraželeznou čepelí,“ houkl na mě. „Umíš bojovat s chladnými zbraněmi?“

Přikývl jsem. Protože jsem věděl, že jsem k tomu byl vycvičený.

Ciáran mě rychle zavedl do zbrojnice – získal jsem tam ještě jeden meč. I on měl dva, uložené v kožených pochvách, které nosil na zádech.

Znovu jsme se rozběhli.

Brzy mi došlo, kam míříme – k raketoplánu a transportéru typu RhodeIsland. Tak to byl tedy Kapitánův dům… A velká budova poblíž, která mi připomínala stodolu, byla síň, v níž vládl.

Ciáran se zastavil, já zůstal stát vedle něj.

Rebeca měla pravdu. Sceadugengani šli skutečně po mně a mých „druzích“. Dva stáli na střeše transportéru a hrozivě na nás vrčeli, další čtyři se snažili dostat dovnitř – servisním poklopem a posuvnými dveřmi.

Za superskleněným průzorem jsem spatřil tvář mladé plavovlasé ženy, spíše ještě dívky. Přestože na ni tvorové zle dotírali, byla klidná, připravená bojovat. Přišla sem se mnou – ale já vůbec netušil, kdo to je.

Vzápětí na nás zaútočili čtyři sceadugengani. Dva na mě a dva na Ciárana.

Sekl jsem prvního z nich do krku, druhého, který se ke mně blížil z opačné strany, jsem tvrdě nakopl do hrudi. Nečekal to, a tak to jeho útok zpomalilo. Měl jsem tedy možnost zasáhnout ho druhým mečem do tlamy. Ulomilo se mu přitom několik šupinatých plátů, z rány začala dokonce vytékat krev – byla zelená jako brčál.

Tvor zavřeštěl a vystřelil proti mně vnitřní čelist – kterou jsem mu druhým mečem odsekl. Kolem se rozstříkla krev. Zvíře se na okamžik stáhlo, aby si lízalo rány.

Zatímco jsem zápolil s ním, jeho druh po mně sekl smrtícím srpovitým drápem. Ucítil jsem ostrou bolest na ruce. Než jsem se stačil vzpamatovat, tvor po mně máchl ocasem, který jsem ale odrazil mečem a druhý mu přitom vrazil do obnažené hrudi. Cítil jsem, jak ostří proniká skrz tvrdé šupiny do masa. Tvor zavřeštěl a nalehl na meč ještě víc. Neudržel jsem pod tím náporem rovnováhu a sesul se k zemi, sceadugengan skončil na mě. Jeho smrtící zuby jsem měl jen pár centimetrů od krku. Kapaly na mě jeho sliny.

Podařilo se mi zpod té tíhy uvolnit levou ruku, ovšem meč, který jsem v ní svíral, jsem při tom ztratil. Nejradši bych mu vrazil prst do oka – ale on ho neměl! Jeho čenich byl tak blízko. Čenich… Tím mi přece připomněl žraloka! Existoval jeden zaručený fígl, jak ho zmást a odrazit jeho útok…

Uštědřil jsem sceadugenganovi prudkou ránu pěstí do čenichu. A druhou. Tvor se odtáhl, na chvíli vypadal zmateně. To mi umožnilo znovu nahmatat druhý meč a vrazit mu ho do rozevřených čelistí.

Zařval a pak se ze mě svalil.

Vydrápal jsem se na nohy – v tu chvíli na mě znovu zaútočilo druhé, poraněné zvíře. Pozadu jsem spadl na zem. Jak nade mnou přebíhalo, vedl jsem meč proti jeho břichu ve snaze rozpárat mu ho. U podobných tvorů bývá většinou slabinou břicho, takže jsem si myslel, že se mi sceadugengana jednoduše podaří vyvrhnout. Stalo se však něco, co mi vyrazilo dech – meč se zlomil v půli! Sceadugengan měl totiž břicho kryté velkými kostěnými destičkami, bylo více chráněné než zbytek těla.

Rychle jsem vyskočil na nohy, tvor stanul proti mně. A já neměl ani jeden z mečů. O kus dál se ozývalo divoké vrčení a Ciáranův křik. Neměl jsem čas otočit se a zjistit, jak na tom můj společník je. Plně jsem se soustředil na nepřítele.

A někde hluboko v mysli jsem věděl, že jsem lepší a rychlejší než on.

Vyrazil jsem proti němu, v poslední chvíli jsem však uhnul. Ohnal se proti mně, ale já to čekal a vedl jsem úder pěstí proti jeho čenichu – tak tvrdý, že mu to zvrátilo hlavu na stranu a přerazilo spodní čelist. Hrozivě zakvičel.

Okamžik, kdy byl mým útokem omráčený a vyvedený z míry, mi stačil k tomu, abych vytrhl druhý meč, který doteď vězel v těle jeho mrtvého druha. Prudce jsem jím opsal oblouk a ťal jím proti krku zvířete. Podařilo se mi tím urazit několik šupinatých plátů. Z rány začala téct zelená krev.

Tvor uskočil a chystal se k dalšímu útoku – když se do něj opřela soustředěná laserová palba. Sceadugengan se tvrdě rozmázl na zemi a tam dodělával.

Otočil jsem se. O kus dál stálo několik Lovců pod vedením Kapitána. Nyní zbraně obrátili proti sceadugenganům dobývajícím se do transportéru. Jednoho se jim podařilo zabít, druhý utekl do noci.

Kapitán a jeho muži sklonili zbraně. „Tenhle byl poslední,“ zavrčel. „Podařilo se nám je zahnat zpátky na Temné území.“

Podíval jsem se na Ciárana, který stál nad dvěma zabitými sceadugengany a v rukou svíral meče potřísněné jejich krví. Těžce oddechoval, přesto mu však oči zářily vzrušením.

„Ty,“ řekl. „Jsi zraněný.“

Podíval jsem se na svou ruku. Sceadugenganův hrot rozpáral látku, na mém předloktí však byla jen tenká povrchová rýha. A žádná krev.

„Měli bychom ho zabít!“ řekl Kapitán a namířil na mě pušku.

„Ne!“ křikl Ciáran a přišel ke mně. Vzal mě za předloktí a chvíli na ně zíral. Pak zavrtěl hlavou. „To je… nemožné.“ Podíval se na Lovce a na Kapitána. „Hrot měl proniknout jeho kůží, ale nestalo se tak. ON je vyvolený. Ten, na něhož dle Proroctví čekáme – a který nás odsud odvede. Možná proto sceadugengani zaútočili – obávají se ho.“

Viděl jsem, jak si ostatní Lovci šuškají, Kapitána však Ciáran nepřesvědčil. „Je to jen babská povídačka, nic víc,“ vyštěkl.

„Tak se pojďte podívat!“ vyzval ho Ciáran.

Kapitán ke mně došel a zadíval se na mou ruku. Pak mi pohlédl do očí. „Dobrá,“ zamumlal. „Necháme ho žít. Ale oni se pro něj vrátí.“

A já věděl, že se z něho stal můj nepřítel.

„Pak musíme být lépe připraveni,“ odvětil Ciáran.

K transportéru se začali stahovat lidé s pochodněmi. Zírali na mě, na Ciárana, na transportér a mrtvé sceadugengany.

Ciáran přistoupil ke stroji a chvíli zkoumal posuvné dveře. „Stačil okamžik, a vlámali by se dovnitř. Přišli jsme skutečně v pravou chvíli.“

Potom je odjistil a otevřel.

Zevnitř vyšla mladá pohledná dívka oblečená v kombinéze, ta, již jsem předtím viděl za oknem. A já věděl, že je mi nějakým způsobem drahá, jen jsem ještě nevěděl jakým.

Za ní šel stařec. Měl moudrou tvář zbrázděnou vráskami a oděný byl ve zvláštním brnění, jež měl zčásti zahalené rudým pláštěm. Přišlo mi, jako by z toho muže sálala aura neobyčejné moci a autority, ale zároveň i krutosti…

Pohlédl na mě.

A přestože jsem já nepoznával jeho, ani on mě, oba jsme věděli, že jsou naše životy svázány.

Nadechl jsem se.

Náhle jsem pocítil vztek. Na něj. Na něco, čeho se kdysi dopustil. Uviděl ho v mých očích – a odvrátil pohled.

Budu muset zjistit, kdo jsem. A kdo jsou oni. Ale do té doby jsem nechtěl dělat ukvapené závěry.

Ciáran mi podal ruku. „Jsi u nás vítaný. Byl bych potěšen, kdyby ses stal jedním z Lovců a stanul po mém boku.“

Kývl jsem. „Díky.“

Jako se stal Kapitán mým nepřítelem, tak on teď byl mým přítelem.

Potom jsem ji uviděl, stranou od přihlížejících.

Vyzáblou ženu oděnou v hadrech. Rebeku.

Dívala se na mě zvláštním pohledem… natolik zvláštním, až mě zamrazilo v zátylku.

Poznal jsem totiž, že ona ví víc než všichni ostatní dohromady…

4

Následující den jsem společně s ostatními strávil prací na zabezpečování obrany vesnice. Opravovala se pobořená část palisády, kterou se sceadugengani dostali dovnitř, příkop se plnil naftou, začala se stavět vnější hradba – protože si Kapitán nepřál, aby se to opakovalo.

Odhadl jsem, že lidí ve vesnici žijí zhruba dvě stovky. Byla však jedna věc, která mě zarazila – neviděl jsem tu žádné děti. Nejmladšímu člověku mohlo být asi dvaadvacet.

Byla to záhada.

Snažil jsem se něco dostat z Rebeky, ale buď mlčela, nebo mluvila v hádankách. Navíc se chvílemi chovala zvláštně. Nevěděl jsem, jestli je opravdu blázen, nebo své podivínství jen předstírá, ale vlastně mi to bylo jedno. Snažil jsem se prohledat její chatrč, dostat se k datafóliím, ale skoro vůbec nevycházela ven. Takže jsem měl smůlu.

Samozřejmě jsem si mohl přístup k nim vynutit násilím, ale něco mi říkalo, že bych to neměl dělat. Možná by mě proklela… anebo uhranula. Kdo ví.

Taky jsem zjistil, že je tenhle svět podivný. Protože neměl slunce. Anebo jsem ho přinejmenším neviděl, protože světlo, které pronikalo atmosférou, bylo natolik rozptýlené, že mi připadalo, jako kdyby nevycházelo ze žádného konkrétního bodu.

Když přišel večer a po něm noc, vydal jsem se před Rebečinu chatrč – díky Ciáranově přímluvě jsem už neměl strážné. Po těch, které jsem zabil, se zvláštně slehla zem, takže si všichni ve vesnici mysleli, že se přeměnili na sceadugengany. Nicméně já měl pocit, že se o ně postarala Rebeca…

Obloha byla temná, nikde žádný měsíc, žádné hvězdy. A přitom bylo jasno, nikde mraky. Jak to, že tam nahoře není vesmír?

„Na co se díváš, můj Temný mstiteli?“

Pořád mi tak říkala, i když se mi to příčilo – ale já byl jen host, tak co na tom sešlo?

Díval jsem se na ni, obličej jí částečně ozařovalo měkké světlo svící, které sem pronikalo z jizby. Kdyby o sebe víc dbala, mohla být i krásná. Ale to ona nechtěla. Anebo jí na něčem tak povrchním nezáleželo…

„Nejsou vidět hvězdy. Stejně jako žádné slunce, když je den. Obloha je buď temná, nebo září.“

„Ano,“ přikývla. „Tak je tomu už řadu let. Od chvíle, kdy jsme byli u Kerbera.“

Kerberos.

To slovo rezonovalo mou myslí.

A já si vzpomněl, že se objevilo i v mém snu.

„Co je to Kerberos?“

Pokrčila drobnými rameny. „Já nevím. Záznamy jsou nejasné.“ Zagestikulovala ke svým datafóliím.

„Mohu si je prohlédnout?“

„Ne,“ zasyčela. „To jsou MÉ datafólie. Mé, a nahlížet do nich můžu jen já.“

Raději jsem změnil téma hovoru. „Ciáran mluvil o Proroctví – co je jeho obsahem?“

„Myslí si, že jsi Vyvolený. Že nás zavedeš na místo Velké bitvy, bitvy o Kah Em Pretor, která se odehrála před celými věky.“

Kah Em Pretor. Ta slova mi byla cizí stejně jako písmo zaznamenané v jejích datafóliích. Přesto mi připadalo, že jsem je už někdy slyšel. Nevěděl jsem ale kde a kdy. Jak. Jen to, že jsou pro mě důležitá. Zapsal jsem si je do paměti.

Kah Em Pretor.

Náhle vyvstalo další. Magnetar.

Neutronová hvězda s extrémně silným magnetickým polem, pozůstatek dávné supernovy.

Ruka mi mimoděk zalétla ke krku. Sevřel jsem přívěsek ve tvaru pyramidy. Byla malá, dokonale symetrická a uhlově černá. Připadalo mi, jako kdyby mě na bříšcích prstů šimrala energie, již emitovala. Ale možná to byl jen klam…

Všiml jsem si, že je Rebeca přívěskem fascinována. Skoro to vypadalo, že se ho chce dotknout. Nakonec však ruku stáhla a pohroužila se do mlčení.

„A ty si myslíš, že jsem Vyvolený?“ zeptal jsem se nakonec.

„Ty jsi můj Temný mstitel!“ trvala na svém.

„A komu se mám mstít?“

„Jim!“ zasyčela. „Jim!“

Bylo mi jasné, že lidi ve vesnici nenávidí. A oni ji. Vzpomněl jsem si, jak zvláštně se tvářila, když jsme byli u transportéru. Jak věděla, že sceadugengani přicházejí. Co když… co když je nějak přivolala ona?

Tím náš rozhovor skončil, protože se opět vrátila k datafóliím…

*

Třetí den jsem měl konečně možnost promluvit si s lidmi, s nimiž jsem „spadl z nebe“. Kapitán by mi v tom určitě bránil, ale Ciáran ho nakonec přemluvil. Zjistil jsem, že má ve vesnici velké slovo.

Společně se starým mužem a mladou dívkou jsem usedl do zadní části transportéru, který sloužil Kapitánovi coby domov.

Uvnitř byl poznamenaný stářím stejně jako zvenčí; byly tu patrné stopy koroze, v rozích se plazila černá plíseň. Sedadla byla potrhaná, čalounění místy zažloutlé. Páchlo to tu kovem a potem.

Dívka byla ledově klidná, dívala se mi do očí, aniž by uhnula pohledem. V téhle vesnici to dokázal málokdo…

Starý muž byl zahloubaný ve vlastních myšlenkách, ruce měl složené na kolenou. Znovu jsem k němu pocítil nenávist, ale i něco jiného: respekt. Bylo mi jasné, že jsem ho nejdříve ctil, a až později ho začal nesnášet. A nyní… nebyl jsem si jistý.

„Takže…“ začal jsem a měřil si je pohledem. „Jak se vám tu líbí?“

Nebyl to zrovna nejlepší začátek, ale nějak jsem to nakousnout musel.

Dívka pokrčila rameny. „Mno… viděl jsi jejich latríny? Je to humus. Vždyť oni nemaj ani podělanej toaleťák! Ani nic pořádnýho k jídlu. Já jsem veganka – z přesvědčení. Anebo jsem kdysi byla. Aspoň myslím. A tady máme na talíři jen samý maso!“

„Takže si vzpomínáš, kdo jsi?“

„Ne. Ani ň. Jen to, že jsem byla veganka. A na pár dalších věcí.“

„Jakých?“

„Na kukuřici.“

„Na kukuřici?“

„Na takovou tu velkou, geneticky modifikovanou. Jak roste k nebi. Ale není to klasický pole. Vypadalo to tam jako někde na poušti – protože ta planeta byla jedna velká poušť. A měla divný, holandský jméno. Brrrr.“ Otřásla se. „A taky vím, že to byla díra všech děr. Ale na tohle to teda nemá, tohle je ještě horší.“

„Vzpomínáš si ještě na něco dalšího?“

„Na pulsar.“

„Pulsar?“

„Neutronovou hvězdu, která má rychlou rotaci a díky tomu ze svejch…“

„Já vím, co je to pulsar,“ přerušil jsem ji. „Na co dalšího?“

„Hergot, to jsem tady u výslechu?!“ vyjela na mě tak prudce, až mě to překvapilo. „Už mě to tady sere. Dala bych si cígo. A ty tady taky nemaj. Sakra.“

„Kouřit není zdravé,“ poznamenal jsem.

„Nech si ty rady. Nejseš můj otec.“

Chvíli jsme na sebe civěli. Problém byl, že tuhle možnost ani jeden z nás nemohl vyloučit.

Uchechtla se. „Jo. A tohle je můj děda. Viď, dědo? Všichni jsme jedna velká šťastná rodinka.“

Děda byl zatím zticha. Chovala se k němu neuctivě, ale jeho to nechávalo ledově klidným. Pohlédl mi přímo do očí. „Věřím, že tu jsme z nějakého důvodu. Že tu něco hledáme.“

„Cestu,“ řekl jsem spontánně – ani jsem nevěděl proč.

Stařec přikývl. „Ano. Možná tomu tak je. A pátrání nás přivedlo právě sem. A je tu ještě něco…“ Zavrtěl hlavou. „Je to na dosah…“

„Kerberos?“ nadhodil jsem.

Trhl sebou. „Kerberos,“ zopakoval. „Ano, Kerberos. Něco to znamená. Jenže co?“ Naklonil se ke mně. „Mohu?“

Nejdřív jsem netušil, co tím myslí, ale potom vzal můj přívěsek do prstů. Chvíli si ho zálibně prohlížel.

„Něco vám to říká?“

Odtáhl se ode mě, zdálo se, že přemýšlí. Nakonec zavrtěl hlavou. „Já… nevím. Možná. Možná byl kdysi můj.“

Chvíli jsme se na sebe dívali. Byli jsme spolu nějak spjati. Cítili jsme to oba. Měli jsme společnou minulost. Jenže já byl nějak spojený i s tou dívkou. Věděl jsem to. Byla to snad doopravdy má dcera?

Netušil jsem. Ale věděl jsem jedno – tohle je slepá ulička. Oni si toho nepamatovali o nic víc než já. Zvedl jsem se. „Děkuju, že jste mi věnovali čas.“

„Počkej,“ zastavila mě dívka. „Musíme se odsud dostat!“

„A kam půjdeme?“

„Kamkoliv. Ale musíme pryč.“

„Nemáme moc času,“ podpořil ji stařec. Zavrtěl hlavou. „Ten tvůj přívěsek. Já… nevím, ale… čím víc čekáme, tím víc riskujeme.“ Na okamžik se odmlčel. „Ale co?“

Díval jsem se na něj. Viděl jsem, jak se zoufale snaží vzpomenout si, ale nešlo to.

Takže jsem se s nimi rozloučil.

*

Ještě tentýž den mě vzal Ciáran na místo, kde nás našli. Nacházelo se asi pět kilometrů od vesnice, na louce, jíž protékala meandrující říčka. O dalších pět kilometrů dál se černal rozlehlý hvozd, z jehož středu se zvedala hora; takhle zdálky mi tvarem připomínala Ayers Rock v Austrálii, jen byla temnější a zlověstnější. Spatřil jsem také vzdálené strážní věže sbité ze dřeva.

Ciáran do těch míst ukázal. „Tam začíná Temné území.“

„Proč žijete tak blízko?“ zeptal jsem se ho. „Proč jste nešli pryč? Daleko odsud…“

Neuměl mi odpovědět a já si stále více uvědomoval, že nejenom s touhle planetou je něco v nepořádku. Přišlo mi, jako by trpěli kolektivní amnézií, možná podobnou jako já, dívka a stařec.

Ciáran mě zavedl k místu, kde nás našli. Nacházelo se uvnitř jednoho z říčních meandrů. Zůstalo tam jen pár trosek hluboko vražených do země: kusů ultraželeza, superskla, oceli a titanu.

„Zbytek jsme rozřezali a odtáhli do vesnice,“ dodal Ciáran, zatímco jsem hleděl na tu zkázu a marně se v mysli pídil po možném vysvětlení. „Ty díly se hodí.“

Takže i tohle byla slepá ulička…

„Byl to transportér?“ zeptal jsem se ho. „Anebo raketoplán?“

„Spíš to druhé.“

Coby útěchu mi nabídl vak s medovinou; vděčně jsem přijal.

Pohlédl jsem k zvláštnímu, bezslunečnému nebi. Znamenalo to, že někde tam nahoře musí být loď, kterou jsme sem přiletěli. A možná tam pořád je… Čeká na nás. Jenže jak ji kontaktovat?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svit magnetaru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.