Abby Greenová

Náhrdelník od šejka

Překlad

Kateřina Hamplová

Milá čtenářko,

dny se pomalu krátí a do Vánoc už zbývá necelý měsíc. Vím, že teď jistě máte plné ruce práce s přípravami nejkrásnějších svátků v roce, ale přesto si dovolím Vám nabídnout dalších šest příběhů, v nichž hlavní roli hraje láska.

První zamilování, vášeň, touha, divoké noci prožité s někým, koho milujete… jenže pak se něco zvrtne
a všechno je pryč. Přesně tohle prožívají hrdinky listopadových Sladkých životů a Sladkých životů Duo. Ale život nebývá tak krutý, aby nedokázal vyléčit zlomená srdce. Chloe, Kat, Cecelia, Nola, Keira i Eloise se po čase znovu setkávají se svým vyvoleným a je jen na nich, aby ho přesvědčily, že on je pro ně tím Pravým.

Přeji Vám v tom předvánočním shonu, abyste si našla chvilku jen sama pro sebe. A třeba si zavzpomínala na tu svou první lásku, ať už to byl ten Pravý, nebo ne…

Protože láska je jako pavučina. Nelze se jí vyhýbat, aniž byste v ní nakonec neuvízla.

S láskou

Váš Harlequin

Abby Greenová

Náhrdelník od šejka

Amsterdam • Atény • Bombaj • Budapešť • Hamburk

Londýn • Madrid • Milán • New York • Paříž

Rio de Janeiro • Stockholm • Sydney

Tokio • Toronto • Varšava

Název originálu:

A Diamond for the Sheikh’s Mistress

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2017

Překlad:

Kateřina Hamplová

Odpovědný redaktor:

Ivana Čejková

© 2017 by Abby Green

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2019

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla
v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

ISBN 978-83-276-4640-8

ISBN 978-83-276-4641-5

ISBN 978-83-276-4642-2

PRVNÍ KAPITOLA

Šejk Zafir Ibn Háfiz Al-Noury, vládce Jandoru, neklidně přecházel sem a tam, aniž by věnoval sebemenší pozornost nádherné mozaice pod nohama nebo bublání vody ve zdobené fontáně. Mezi bohatě kvetoucími exotickými keři jedné z mnoha úžasných zahrad jeho královského paláce v Jahoru, hlavním městě jeho království, táhnoucího se od zasněžených vrcholů hor na východě přes nekonečnou poušť až k mořskému pobřeží na západě, poskakovali drobní barevní ptáčci, ale ani těch si nevšímal.

Nic z toho nevnímal, protože jediné, na co dokázal myslet, byla ona. Bylo to čím dál tím horší. Dokonce musel předčasně ukončit důležitou schůzku, protože se cítil sevřený, jako by trpěl klaustrofobií, a dobře si uvědomoval zrychlený tep a horko v podbřišku. Horko, které byl schopný ignorovat už dlouhých osmnáct měsíců.

Lháři, ozval se v jeho hlavě tichý hlásek, ty první tři měsíce byly úplné peklo.

Zafir se při té vzpomínce zamračil. Jenže pak mu zemřel otec a od té doby musel věnovat veškerou pozornost převzetí trůnu a řízení své země.

Teď ale měl konečně čas trochu si vydechnout a ona začala znovu okupovat jeho myšlení a pronásledovat ho.

Zafir si trhavým pohybem uvolnil roucho kolem krku. Sexuální frustrace, řekl si v duchu a zastavil se. Neměl koneckonců v posteli ženu už od… od doby, kdy byl naposledy s ní.

A nebylo to proto, že by o něj neměly zájem, bylo to tím, že se tolik soustředil na práci pro svůj lid. I přesto ovšem vnímal vzrůstající tlak na to, aby si našel vhodnou královnu a zplodil dědice, aby si jeho lid mohl zachovat víru v pevnost království a jeho budoucnost.

Zafir nahlas zaklel a ptáčci kolem se poděšeně rozlétli na všechny strany. A dost. Prudce se obrátil a rázně vyšel ven ze zahrady, rozhodnutý zahájit hledání vhodné nevěsty a dostat tu ženskou z hlavy jednou pro vždy.

Když procházel kolem zarostlého vchodu do vedlejší, vysokou zdí obehnané zahrady, zarazil se. Celé roky se jí žádný zahradník ani nedotkl, a Zafir neměl to srdce to někomu přikázat. Věděl, že se jí zaměstnanci paláce vyhýbají – někteří dokonce věřili, že v ní straší.

Možná je to pravda, pomyslel si nevesele.

Stál ve vchodu a díval se do toho divoce zarostlého prostoru, a pak si s překvapením uvědomil, že dnes je výročí. Výročí smrti jeho sestry. Už je to devatenáct let. Jemu bylo tehdy třináct a jí jen jedenáct. Vstoupil dovnitř, aniž by věděl, co vlastně dělá.

Na rozdíl od ostatních, dokonale udržovaných ploch kolem paláce, tady z vodotrysku v kruhovém bazénku uprostřed, téměř neviditelném pod záplavou přerostlé zeleně, žádná voda netryskala. Žádné úhledné záhonky exotických květin, žádní ptáci. Jako by ten kousek země za zdí navěky spal.

Jako by znovu slyšel ten nepopsatelný výkřik bratra Salima, Sařina dvojčete. Když tenkrát Zafir přispěchal do zahrady, našel ho, jak chová sestřino bezvládné tělo a její hlava mu visí z předloktí v podivném, nepřirozeném úhlu. Tvář měla bílou jako sníh, dlouhé černé vlasy ušpiněné od krve, jež kapala do bazénku za nimi a barvila vodu.

Salim na něj křičel, aby něco udělal… Zachránil ji… Ale Zafir instinktivně věděl, že už je pozdě. Pokusil se Saru vzít Salimovi z náručí, aby ji odnesl do paláce a vyhledal pomoc, zjistil, jestli přece jen není ještě nějaká šance, ale Salim, který dobře pochopil jeho výraz, její tělo přitiskl pevněji k sobě. „Jestli jí nedokážeš pomoct, tak se jí nedotýkej… Nech nás být!“ vyhrkl hrubým hlasem.

Sara zemřela na rozsáhlá zranění hlavy a krku po pádu z vysoké zdi, na kterou dvojčata vždycky ráda lezla a hrála si tam, bez ohledu na Zafirovy protesty. Salim po její smrti celé týdny nepromluvil ani slovo…

Zafir si bohužel v souvislosti se svými sourozenci nejvíc vybavoval ten nepříjemně známý pocit samoty – ti dva měli vždy svůj vlastní svět, a jeho nepotřebovali. Pocit osamění ho ostatně provázel celý život. Vždycky jim to jejich zvláštní, pevné pouto záviděl, ale v tu chvíli by si to klidně se sestrou vyměnil a zemřel místo ní, pokud by to šlo…

„Ahem… Vaše Výsosti?“

Zafir ztuhl. Jen velmi málo lidem se podařilo nepozorovaně se k němu přiblížit a ten vpád do soukromí se mu nelíbil.

Neotočil se. „Ano?“

Někdo si za ním odkašlal. „Tedy… no… Jde o ten diamant, o Srdce Jandoru, Vaše Výsosti. Je potřeba prodiskutovat pár věcí kolem té nadcházející diplomatické cesty.“

Zafir na chvilku zavřel oči a nechal bolestnou minulost sklouznout zpátky tam, kam patřila. A když byl připraven, otočil se ke svému mladému pobočníkovi, kterého si najal po otcově smrti před téměř patnácti měsíci – i přes odpor rady.

Ta nechtěla nic měnit, ale Zafir si pro svou zemi představoval modernější budoucnost, a své představy pomalu, ale pevně uváděl v život.

Zafir vyrazil směrem k paláci a jeho pobočník s ním držel krok. Už byl na svého náročného zaměstnavatele zvyklý.

Diamant zvaný Srdce Jandoru byl velmi vzácný, tajuplný drahokam. Ačkoli se celé roky mělo za to, že se ztratil nebo byl ukraden, nalezli jej archeologové při nedávném průzkumu hned za hradbami paláce – což se rychle rozneslo a mezi lidmi se šeptalo, že je to dobré znamení. Byl to největší známý rudý diamant na světě, proslulý svou krásou. Když ho vykopali, měl sám o sobě srdčitý tvar, takže mu ho při následném vybroušení zachovali.

Nalezen byl v horách na východě a původně ho dostala Zafirova francouzská prababička jako zásnubní dar. Fakt, že její manželství s jeho pradědečkem bylo v široké rodině jediné šťastné, Zafira jen přesvědčil, že láska je v manželství stejně vzácná jako ten diamant – a stejně tak je pravděpodobné, že na ni člověk natrefí.

Potřásl hlavou, znechucený, jakým směrem se jeho myšlenky zas ubírají. „No? Tak co máš na srdci, Rahule?“

„Příští týden v New Yorku začíná ta diplomatická cesta, jak bylo v plánu.“

New York.

Nikdo jiný by si toho neznatelného zaškobrtnutí v Zafirově rázném kroku nevšiml, ale on o něm dobře věděl. A nesnášel se za to. Všechny myšlenky náhle mířily zase jen k ní. Rozčilovalo ho, jakou nad ním i po takové době má moc.

Co se to s ním ksakru dneska děje?

Zafir prodloužil krok, jako by tím dokázal utéct minulosti, ale když došel do svých kanceláří, pořád ještě byla s ním – ty tmavě jantarové oči se na něj ospale dívaly a sexy šťavnaté rty se na něj smyslně usmívaly, jako by přesně věděla, co to s ním dělá, a vtahovala ho hlouběji a hlouběji do –

„Vaše Výsosti?“

Zafir zaskřípěl zuby a obrátil pozornost na svého pobočníka. „Ano, Rahule?“

Mladý muž vypadal nervózní. „Já… eh… mám takový nápad, co se týče toho šperku.“

„Pokračujte,“ vyštěkl Zafir a snažil se zkrotit svoji netrpělivost. Jeho pobočník nemusí vědět, že v něm zuří bouře.

„Ten diamant s sebou na tu diplomatickou cestu berete jako úchvatný příklad toho, co může Jandor nabídnout světu, a jako součást propagace obchodní spolupráce a turismu.“

Přes všechna nejlepší předsevzetí se Zafir netrpělivě ozval. „Já dobře vím, proč ho bereme s sebou. Byl to můj nápad.“

Pobočník polkl. „Ano, a plánovali jsme vystavovat ho všude za ochranným sklem.“

„Rahule…“ varovně pronesl Zafir, už mu trpělivost definitivně docházela.

Jeho pobočník zrychlil řeč. „Chtěl jsem navrhnout tohle – než abychom ho drželi ve sterilním a chráněném prostředí, říkal jsem si, že by bylo o hodně lepší, kdyby si ho hosté mohli prohlédnout pěkně zblízka… Působil by daleko dostupnějším dojmem, ale záhadnost a exkluzivita by mu zůstaly.“

Nyní se mu podařilo získat Zafirovu plnou pozornost. „O čem to mluvíte?“

„Napadlo mě někoho najmout – nějakou modelku, někoho, kdo by ten šperk nosil a chodil by celou dobu s námi, na každou společenskou akci, takže by hosté mohli obdivovat diamant v celé jeho kráse, jak žije, jak dýchá – stejně jako krása Jandoru.“

Zafir se na Rahula dlouze zadíval. Kvůli tomuhle si koneckonců toho mladíka najal – aby přivedl do otcova archaického světa novou krev.

Má to něco do sebe, pomyslel si Zafir. Původně to chtěl zamítnout, z mnoha důvodů, ale právě když otvíral ústa, aby to udělal, něco ho napadlo a ten nápad rozmetal všechny jeho argumenty.

Okamžitě se odvrátil, měl obavy, že by si jeho pobočník mohl všimnout jeho výrazu. Jediné, na co v tu chvíli dokázal myslet, byla ona, ležící na posteli, s těma dlouhýma, hříšnýma nohama, nebezpečně krásná, a úplně nahá, až na velký diamant, spočívající mezi jejími plnými ňadry. Ostře červený na její dokonalé kůži.

Rudý jako jeho krev – která mu teď horce proudila žilami.

A on náhle věděl, že existuje jen jeden způsob, jak se toho trápení zbavit a pohnout se dál. A on se musí vzpamatovat. Závisí na něm budoucnost jeho země.

Zafirovi se hlavou hnaly myšlenky jedna za druhou. Opravdu chce přehodnotit minulost a znovu vidět tu jedinou osobu, kterou kdysi přísahal, že už nikdy vidět nechce?

Jako by se v něm ozval starý rebel.

A proč ne?

Mohla by to být dokonalá příležitost uspokojit svou touhu, než se plně oddá svým povinnostem a službě lidu Jandoru. A existuje jen jedna žena, kterou chce.

Něco mu dluží, připomněl si chmurně. Lhala mu. Zradila ho, protože mu neřekla, kdo doopravdy je. Odešla z jeho života před osmnácti měsíci a on se jí ještě nenabažil.

Fakt, že ji kdysi pokládal za vhodnou partnerku pro budoucnost, nebylo nic příjemného. Tentokrát už bude připravený, už ví, co je zač. A bude k ní cítit jen touhu, jen chtíč. Znovu pocítí, jaké to je, když mu ty své dlouhé nohy omotá kolem pasu, a ponoří se hluboko do ní, aby se zbavil toho iritujícího pnutí.

Obrátil se zpět k Rahulovi, jenž znovu vypadal nervózní.

„Vaše Výsosti, byl to jen takový –“

Zafir ho rázně utnul. „Je to skvělý návrh a já přesně vím, kdo bude ta naše modelka.“

Rahul se zamračil. „Kdo, Vaše Výsosti?“

Zafir cítil, jak se mu najednou zrychlil pulz. „Kat Wintersová – americká supermodelka. Zjistěte, kde teď je. Hned.“

Zafir ji sledoval ze zadního sedadla auta skrz stažené okénko. Nemohl uvěřit svým očím – Kat Wintersová vážně pracuje v rušné restauraci v Queensu. Ale bylo to tak… jedna z nejkrásnějších žen na světě teď na sobě měla přiléhavé džínsy a bílé triko, v útlém pase měla uvázanou jednoduchou černou zástěru. Vlasy si svázala do volného drdolu v týle a zrovna si sahala pro tužku, kterou si tam předtím zapíchla, aby si zapsala objednávku.

V Zafirovi se při pohledu na tu banální scénku všechno bouřilo. Dokonce i v tomhle obyčejném oblečení a bez jediné stopy po make-upu byla výjimečná. Taková krása by se neměla schovávat na místě jako je tohle. Co tady sakra dělá? A proč proboha používá jiné jméno – Kaycee Smithová? A jak se opovažuje byť jen pomyslet na odmítnutí nabídky, kterou jí poslal přes její agentku?

Obdržel totiž stručnou odpověď:

Kat Wintersová už žádné modelingové zakázky nepřijímá.

Prosím, nesnažte se ji k tomu nutit.

Zafira nikdy nikdo neodmítl. Nebo ho nevaroval, aby něco nevyžadoval. A už vůbec ne bývalá milenka.

Zadal svému řidiči pokyny a okénko se tiše zavřelo, zatímco on vystoupil z auta a narovnal se do plné výšky svých sto devadesáti tří centimetrů. Vzpomněl si, že když nosila Kat své závratně vysoké podpatky, měl její ústa na líbání příjemně na dosah. Teď sledoval, jak odchází od stolu a ušklíbl se, když si všiml, že má na nohou tenisky.

Ne na dlouho, slíbil si v duchu a zamířil ke dveřím restaurace. Už brzy bude mít zase jehly a ta smyslná ústa budou zase patřit jen jemu.

Neměl tušení, na co si to tu hraje, když tady pobíhá jako servírka, ale byl si jistý, že jakmile uslyší, co má na srdci, bude mu vděčná, že je připravený ji opět vpustit do svého života a své postele, i když jen na pár krátkých týdnů.

„Kat.“

Vteřinu jí trvalo, než jí došlo, co slyší. Nikdo jí tady Kat neříkal, říkali jí Kaycee. A ten hlas, neskutečně hluboký. A autoritativní – jako by její jméno bylo samo o sobě rozkazem, aby mu věnovala pozornost.

Další vteřinu trvalo, než jí došlo, že existuje jen jeden člověk, komu by ten hlas mohl patřit.

Neochotně, nevěřícně zvedla hlavu od pokladny.

Zafir.

Na chviličku tomu prostě odmítala uvěřit. Co by tady dělal? Tady, v hloupé, obyčejné restauraci v Queensu? On se pohybuje zásadně jen v pětihvězdičkových hotelích. Dýchá jiný vzduch než obyčejní lidé. Pohybuje se v úplně jiných kruzích. Tenhle muž je z královské rodiny.

Teď už je vlastně králem své země.

A přesto jí její agentka před pouhými pár dny říkala, že se po ní ptal, takže by na to měla být připravená. Ale ona si to jednoduše nepřipouštěla. A teď toho litovala, protože nebyla ani vzdáleně připravená na to, že uvidí muže, jehož kdysi milovala tak moc, až ji to někdy děsilo.

Zamrkala, ale nezmizel. Stál tam jako socha. To byl vždycky tak vysoký? Tak velký? Ale dobře věděla, že byl. Měla to v paměti vtištěné navěky. Ty hluboko položené temně šedé oči a olivovou pleť. Ty husté tmavé vlasy, sčesané z vysokého čela. To dokonalé, svalnaté tělo bez špetky přebytečného tuku, jeho sílu, zjevnou i pod oblekem a kabátem.

Dnes byl hladce oholený, místo toho krátkého plnovousu, na který byla zvyklá, ale na mužnosti mu to rozhodně neubralo.

Ani si neuvědomila, že jeho jméno vyslovila nahlas, dokud se ty nádherně tvarované rty jedním koutkem nepousmály. „Takže moje jméno si pamatuješ?“

Ten posměšný tón, který naznačoval, že je směšné, že by snad mohla zapomenout, konečně prolomil její šok. Skutečně je tady. V jejím prostoru. Teď, když se její život změnil k nepoznání.

V nočních můrách na ni shlížel se znechucením a zděšením, a ona se pak často budila s pláčem. A ty dobré sny, v nichž se vyskytoval, byly stejně zahanbující – sny pro dospělé, z nichž se budila zpocená. A v první vteřině po probuzení se jí dokonce zdálo, že je stále celistvá, že je pořád ještě jeho.

Ale ona nic z toho nebyla. Ani náhodou.

Pulz se jí zrádně zrychlil, přestože v ní jeho přítomnost probouzela bolest, o níž se – zjevně mylně – domnívala, že se s ní už dávno vyrovnala.

„Co tu děláš, Zafire?“ vyjela na něj. „Tys nedostal zprávu od mé agentky?“

Zafir pozvedl obočí a Kat se začervenala. Náhle si totiž uvědomila, jak to mluví s člověkem, před nímž by většina lidí pokorně sklonila hlavu. S mužem, na kterého přede dveřmi čekali dva velcí bodyguardi v černém.

Odmítla se nechat zastrašit, i když to nebylo snadné, když si vzpomněla na jejich poslední setkání – na to, jak byla rozčilená a co se pak stalo… nejhorší den jejího života.

„Tu zprávu jsem dostal, ale rozhodl jsem se ji ignorovat,“ odpověděl Zafir klidně, ačkoli se cítil poněkud vyvedený z míry tím, jak moc ho Kat očividně nechce vidět.

Kat si založila ruce na prsou, jako by ji to mohlo ochránit před jeho tak zničujícím kouzlem. Typický arogantní Zafir. Vůbec se nezměnil.

„Já jsem v práci,“ pronesla napjatým hlasem, „takže pokud ses nepřišel najíst, tahle diskuse není vhodná.“ Ani nikdy nebude, chtělo se jí dodat.

Zafirův úsměv pohasl a v jeho neobvykle tmavě šedých očích se zablýsklo. „Odmítla jsi přijmout mou nabídku, což neberu jako odpověď.“

„Jistě,“ pokývla Kat s hořkostí, kterou v sobě nosila už od chvíle, kdy ho opustila. „To si dovedu představit, že ne, Zafire, protože jsi zvyklý, že se všichni můžou přetrhnout, aby ti vyhověli. Ale obávám se, že já nic takového neudělám.“

Zafir přimhouřil oči a zadíval se na ni, a Kat se okamžitě cítila ohrožená. Vždycky měla pocit, že jí vidí až do žaludku – že prohlédne její masku, již si nasazovala přede všemi, aby je přesvědčila, že není jen holka, co vyrostla v karavanu s labilní matkou, závislou na drogách. Holka, co ani nedokončila střední školu.

A přesto ji tenkrát neprokoukl – dokud mu důkazy nestrčili přímo pod nos. Potom se na ni díval chladnýma očima, které neodpouští, odsoudil ji a vyhnal ze svého života.

„Změnila ses.“

Jeho slova ji zasáhla, jako by ji uhodil. Má pravdu. Opravdu se změnila. Úplně. A tohle je její noční můra. Znovu se setkat se Zafirem. A to, že zjistí –

Ale nezjistí, ujišťovala sama sebe horečnatě, než úplně zpanikaří. Nemůže to zjistit.

„Tento gentleman potřebuje stůl pro jednoho, Kaycee?“

Kat na svou šéfovou chviličku nechápavě zírala, ale nemohla si nevšimnout záblesku ženského zájmu v jejích očích, jak si Zafira bezostyšně prohlížela.

Kat se probrala a vzala si od šéfové jídelní lístek, který jí podávala. „Ne, nepotřebuje. Jen se ptal na cestu. A teď už ví, kam má jít.“

Podívala se na Zafira, a kdyby mohla, nejradši by ho vymazala ze světa. „Že ano, pane?“

Pak někdo z personálu odtáhl vedoucí na chvilku stranou a Zafir se na Kat dlouze podíval. „Počkám na tebe, Kat. Ještě jsme neskončili.“

A potom se otočil a vyšel ven.

Kat už měla po směně, ale odejít se jí nechtělo, protože na ulici pořád ještě stálo Zafirovo auto, stejně jako podezřelé černé SUV za ním, nepochybně auto jeho ochranky.

Vyvádělo ji z míry, že na ni i po dvou hodinách stále ještě čeká. Ten Zafir, jehož znala před rokem a půl, nikdy na nikoho nečekal – netrpělivost a neklid patřily k jeho nejznámějším vlastnostem. Dokázal utnout každého, u koho se domníval, že ztrácí jeho drahocenný čas, jen pouhým ledovým pohledem.

Kat si natáhla kabát a zavázala si pásek. Začínala se cítit bezmocná. Pokud Zafir došel až tak daleko, že si ji našel tady, nevzdá se jen tak. Věděla lépe než kdo jiný, že když se pro něco rozhodl, dostal to.

Pro ni ostatně tenkrát platilo to samé. Prošel postupně všemi zábranami, které si kolem sebe stavěla, aby se k ní ostatní nedostali příliš blízko. Až byla připravená se kvůli němu vzdát všeho a udělat, co bylo v jejích silách, aby naplnila jeho představy – přestože věděla, že úplně je nikdy naplnit nedokáže.

Ruce na pásku se jí na chvilku zastavily. Požádal ji, aby se stala jeho královnou. Udivilo ji to a vyděsilo zároveň. Nakonec ho ale nemusela příliš dlouho přesvědčovat, že se na to nehodí.

Zhluboka se nadechla, než vyšla ven, a v duchu si řekla, že teď už je mnohem silnější, než bývala. Teď je schopná mu odolat. Zafir nemá ani ponětí, co všechno musela od chvíle, kdy se rozešli, prožít…

Jakmile vyšla z restaurace, zadní dveře auta se otevřely a Zafir vystoupil. Kat se náhle trochu roztřásla kolena.

Poodstoupil a rukou jí naznačil, aby si sedla dovnitř. Přešla k němu, popuzená, že má pocit, že to s ní půjde tak snadno. Uvědomovala si, že trochu kulhá, přece jen měla za sebou celý dlouhý večer na nohou.

„Do žádného auta nenastoupím, Zafire. Zbytečně tu ztrácíš čas. Nech mě být, prosím.“

Odvrátila se, aby vyrazila ulicí pryč.

„Buď si promluvíme tady na chodníku, kde je kolem spousta zvědavých uší, nebo mi dovolíš, abych tě odvezl domů, a promluvíme si tam.“

Kat zaskřípala zuby a toužebně se zadívala ulicí, která by ji po pár blocích dovedla až k jejímu bytu. Ale dovedla si představit, že pokud půjde pryč, bude jí Zafirovo velmi nápadné auto pomalým tempem pronásledovat. A také auto jeho ochranky. Přitáhne to spoustu pozornosti, což se koneckonců dělo už teď. Lidé si jich začínali všímat.

Skupinka hihňajících se dívek nakonec Kat přiměla se otočit zpátky k Zafirovi. „Tak jo,“ vyštěkla. „Ale jakmile mi sdělíš, co máš na srdci, odejdeš.“

V Zafirových očích se zajiskřilo a Kat cítila, jak proti své vůli pookřívá.

„Samozřejmě. Pokud budeš chtít, abych odešel, udělám to.“

Jeho tón dával jasně najevo, že to podle něj je asi tak pravděpodobné jako že se uprostřed rozpálené jandorské pouště strhne sněhová bouře, a to ji rozzuřilo ještě víc. Zaplavily ji nevítané, dlouho popírané vzpomínky na jeho překrásnou, exotickou zemi. Zafir byl jako to horké slunce – zářil jasným světlem, ale bylo fatální dostat se k němu příliš blízko. A ji spálil zaživa, když si tenkrát uvědomila, že její láska k němu je neopětovaná.

Byla připravená si ho vzít, a příliš pozdě zjistila, že jeho žádost o ruku nevycházela z romantické lásky, ale z přesvědčení, že právě ona bude „dokonalá“. Stále ještě cítila to ponížení.

Nyní nastoupila do auta. Cítila, jak z ní nespouští oči, a říkala si, co si o ní asi musí myslet, když ji takhle vidí – pouhý stín jejího bývalého já. Skutečnost, že ho její nová podoba očividně neodpuzuje, ji iritovala.

Jakmile měla nohy v autě, Zafir zavřel dveře a přešel na svou stranu. Nastoupil, a jeho velké tělo vyplnilo prostor luxusního auta. Kat se zpočátku pohodlně uvelebila, ale pak se zarazila. Tohle už není její život. A nikdy nebude.

„Kat?“

Podívala se na Zafira a spatřila na jeho obličeji důvěrně známou netrpělivost.

„Kam pojedeme? Potřebuji instrukce pro řidiče.“

Polkla, náhle zaplavená vzpomínkami na den, kdy se odkudsi vraceli velmi podobným autem, ona a Zafir, a on požádal řidiče, aby zatáhl okénko mezi nimi a jezdil po městě, dokud mu nedá další pokyny. Pak si přitáhl Kat na klín, vytáhl jí šaty nahoru a –

Rázně vzpomínku utnula a předklonila se, aby sdělila řidiči, kam má jet, než úplně ztratí sebekontrolu.

Odmítla na Zafira znovu pohlédnout a za pár minut už zastavovali u velmi skromného činžáku. Kat se podařilo vystoupit dřív, než Zafir obejde auto a bude se jí snažit pomoci. Její už tak slabé sebeovládání by mohlo utrpět poslední ránu.

Její byt se nacházel v přízemí, hned za vchodovými dveřmi, a Kat cítila, že Zafir jde za ní. Vysoký a náročný. Vůbec se sem nehodil.

Jeho následující poznámka to jen potvrdila. „Žádná recepce?“

Kat by bývala potlačila úsměv, kdyby jí bylo do smíchu. „Ne.“

Otevřela dveře a vešla dovnitř. Položila klíče na stolek a otočila se k němu.

Zafir za sebou zavřel dveře a Kat si založila ruce na prsou. „No, Zafire? Cos mi tak nutně potřeboval říct?“

Zafir se rozhlížel kolem s neskrývanou zvědavostí, až konečně jeho temně šedé oči spočinuly i na ní. K její hrůze si začal sundávat kabát.

„Mám toho spoustu, Kat, tak co kdybys nám udělala kávu? Já totiž hned tak neodejdu.“

Kat na něj chvilku beze slov zírala a Zafir si znovu uvědomil, jak zvláštní má oči – zdálky se zdály jantarové, ale zblízka byly vlastně zelené a zlaté, orámované dlouhými, tmavými řasami. Cítil, jak se mu krev rozběhla rychleji, když si vzpomněl, jak na něj tyhle oči upírala po milování, s údivem, který ho vždycky dostal do kolen.

Lži.

Byly to jen lži. Možná byla panna, ale nebyla nevinná. Byl to jen úhybný manévr, který měl skrýt její hanebnou minulost. Náhle se cítil odhalený. Co tady vlastně dělá?

Ale pak jako by se Kat tiše podvolila. „Dobrá, udělám nám kávu,“ řekla rezignovaně.

Zmizela v úzké kuchyňce a Zafir si musel přiznat, že moc dobře ví, proč je tady. Pořád ještě ji chce. Dokonce teď ještě víc než dřív. Ale stejně měl hlavu plnou otázek. Přehodil si kabát přes opěradlo starého křesla a znovu se rozhlédl po čistém, ale střídmém zařízení prostoru, který teď nazývala svým domovem.

Nikdy nebyl v bytě, který tenkrát obývala spolu s dalšími třemi modelkami, ale byl to podkrovní byt někde v Soho, daleko odsud.

Kat se po chvilce objevila ve dveřích s dvěma šálky kouřící kávy a jeden mu podala. Všiml si při tom, že se snaží se k němu nepřiblížit příliš blízko, a nelíbilo se mu to.

Sundala si kabát a měla na sobě svetřík s dlouhými rukávy. Ale i tak obyčejné oblečení nedokázalo skrýt její dokonalou postavu. Pevná ňadra. Útlý pas, okrouhlé boky. A dlouhatánské nohy…

Pořád ještě cítil, jaké to bylo, když mu je omotala kolem boků a její vysoké podpatky ho pobízely, aby pokračoval… Hlouběji, tvrdě –

Krucinál. Dělal, co mohl, aby ovládl své libido.

„Posaď se,“ vybídla ho s téměř hmatatelným nesouhlasem.

Zafir využil příležitosti a potlačil nevítanou reakci svého těla. Připisoval ji svému současnému nedostatku sexuálních podnětů.

Kat si sedla na ošuntělý gauč na druhé straně malého stolku. Zafir si lokl kávy a s jistým uspokojením si všiml, že nezapomněla, jakou má rád. Silnou a hořkou. Ale pak se zamračil. „Máš jiné vlasy,“ poznamenal.

Dotkla se rukou neuspořádaného drdolu v zátylku. „To je moje přirozená barva.“

Zafir pocítil záchvěv nevole, když si uvědomil, že její „přirozená barva“ je hnědá s lehkým náznakem do měděna. Nebyl snad tohle další důkaz její falešné nátury? Mívala je temně zlaté, což jí dodávalo vzhledu pravé americké holky odvedle. Jenže ve skutečnosti si z toho jen utahovala.

Postavil šálek na stůl. „Takže, Kat, co se stalo? Proč jsi zmizela z mezinárodní modelingové scény a kdo je Kaycee Smithová?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Náhrdelník od šejka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.