Minecraft
Stratené denníky

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Mur Laffertyová

Minecraft: Stratené denníky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

MINECRAFT: STRATENÉ DENNÍKY

Mur Laffertyová

Preklad: Slavomír Hrivnák

Zodpovedná redaktorka: Zuzana Kullová

Jazyková korektúra: Michaela Macejková

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

Copyright © 2019 by Mojang AB and Mojang Synergies AB. All rights reserved.

Published in the United States by Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York. Del Rey and the House colophon are registered trademarks of Penguin Random House LLC. Minecraft is a trademark or registered trademark of Mojang Synergies AB.

Translation © Slavomír Hrivnák, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1379-5

ISBN e-knihy 978-80-566-1492-1 (1. zverejnenie, 2019)

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

Cena uvedená výrobcom predstavuje nezáväznú odporúčanú spotrebiteľskú cenu.

Vydalo nakladateľstvo Fragment v Bratislave v roku 2019 v spoločnosti Albatros Media Slovakia, s. r. o., so sídlom Mickiewiczova 9, Bratislava, Slovenská republika

Číslo publikácie 1 829

© Albatros Media Slovakia, s.r.o., 2019. Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť kopírovaná a rozmnožovaná za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

1. vydanie

Minecraft: Stratené denníky sú vymyslené dielo. Názvy, miesta, postavy a udalosti sú výtvormi autorkinej predstavivosti alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, živými či mŕtvymi, udalosťami alebo miestami je celkom náhodná.

Venované Fione, Blazeovi, Alex a korytnačkám.

PROLÓG

ČASŤ PRVÁ

KAPITOLA 1

MÔŽEME ROVNO PESTOVAŤ HRÍBY

V miestnej zátoke sa dvíhali a klesali oranžové a červené hlavy. S bublaním sa ponárali a s mečaním vynárali. Alica krútila hlavou. Ovce ušli a namierili si to rovno do vody. Zase.

Skrížila ruky na prsiach a sledovala, ako ich huňaté hranaté hlavy miznú pod hladinou a zase sa vynárajú. Nezdalo sa, že by sa v dohľadnej dobe chystali späť na suchú zem. Čo majú tie ovce za problém? Vo vode sa im páčilo viac, než všetkým ovciam, aké kedy videla. Jej rodičia ich síce krížili kvôli sfarbeniu, ale nevedela o tom, že by sa snažili krížiť ich so sépiami.

Keď už sme pri sépiách: ovce prilákali zopár kamarátov z temných zákutí vôd.

Slnko viselo vysoko na oblohe a Alica mala dosť času vliezť do vody a pochytať ich, aj keď neznášala plávať za tými malými príšerkami. Nič jej nesmrdelo horšie, než mokrá vlna.

„Úžasné,“ zamrmlala a vyhrnula si rukávy. Z batoha vybrala nejakú pšenicu a prikročila k brehu zátoky.

„Tak ako?“ zaznelo jej za plecom.

Nadskočila a zvrtla sa. Stál za ňou jej najlepší kamarát a naťahoval krk. „Max,“ skríkla, „už to nerob. Myslela som si, že si sliedič!“

Pokrčil plecami: „Veď som nesyčal. Chcel som len vedieť, čo robíš.“ Nahol sa, aby videl za ňu: „Ach, zase plávaš s ovečkami?“

Nevedela, či vysvetliť, čo je očividné, alebo mu povedať, aby sa vyhýbal vode. Rozhodla sa pre oboje: „Jabĺčko a Princiatko zase ušli, idem po nich,“ Max otvoril ústa, ale Alica ho rýchlo zahriakla, „sama, Max. Mama ťa zabije, keď sa zase priblížiš k vode. A potom dvakrát zabije mňa.“

Rozhliadol sa okolo s prehnaným sústredením a rukou si clonil oči pred slnkom: „Hm, nikde ju nevidím. A vôbec, veď už pri vode som.“ Prikročil bližšie, tuho zavrel oči a ponoril si do vody palce na nohách. Potom oči otvoril: „Zomrel som?“

„Ešte nie,“ Alica precedila cez zuby, „nechaj, nech ich odtiaľ dostanem. Choď skontrolovať ich výbeh, ak mi chceš pomôcť. Zisti, ako sa zase dostali von.“

Max vkročil hlbšie do vody a sledoval čľapkajúce sa zvieratá. Alica musela uznať, že ovce budili dojem, akoby to bol najúžasnejší deň ich života. Pridala sa k nim aj jedna sépia, ktorá teraz okolo ich krikľavo farebných hláv veselo vlnila chápadlami.

„Vieš, že ma majú radšej, než teba,“ povedal. „Potrebuješ moju pomoc.“

„To je jedno, vylezú, keď ich nalákam na jedlo,“ povedala Alica otrávene. „A nie, nemajú ťa radšej.“

Ale mali. Nesmierne ju rozčuľovalo, že červená a oranžová vetva stáda jej rodičov mala rada jej najlepšieho kamaráta a ju nevnímala. Ani dnes to nebolo iné. Asi si mysleli, že sa s nimi Max prišiel hrať, pretože bol ledva po kolená vo vode, už radostne bľačali a poď ho plávať k nemu.

Ani sa nesnažil prilákať ich pšenicou.

„Max,“ skríkol ktosi a Alica prižmúrila oči. Ani sa neotočila. Veľmi dobre ten krik poznala; Maxova mama to robila stále: „Už aj vylez z tej vody!“

Bez slova prešla popri Alici a vbehla do vody. Ovce začali v panike bečať a rozbehli sa preč od tej rozzúrenej šplechotajúcej príšery, ktorá sa oborila na Maxa. Sépia sa ponorila do hlbočiny.

Maxova mama tomu nevenovala pozornosť. Chlapec sa ani nezmohol na odpor, keď ho schmatla za pás a začala ťahať k brehu.

Max oponoval: „Mama, nič sa nedeje, netopím sa! Nechcel som ísť hlbšie!“ kričal. „Alica potrebovala pomoc s ovcami!“

Rozzúrený pohľad jeho mamy sa už leskol slzami: „Nemienim ťa znova stratiť,“ povedala, hodila ho na piesok a založila si ruky v bok.

„Nestratíš ma...“ začal Max, ale nedokončil, pretože mama sa náhle sklonila, znova ho schmatla a tuho ho objala.

„Zabudol si, že raz som už o teba skoro prišla?“ zopakovala a nevšímala si jeho vzpieranie sa.

Alica sa cítila trápne, a tak odvrátila zrak. V poslednej dobe jej rodinná vzájomnosť, dokonca aj tá zvláštna medzi Maxom a jeho prehnane ochranárskou rodinou, spôsobovala pocit nepohodlia.

„Alica,“ oslovila ju Maxova mama, keď ho zložila na zem a znova dala ruky v bok, „toto som si o tebe nemyslela.“

„Mama, nebuď na Ali zlá,“ povedal Max a postavil sa medzi ne, „ona mi vravela, aby som do vody nešiel, ale ja som ju nepočúval.“

„Aj tak mala na teba dohliadnuť. Je staršia.“

„Ani nie o rok,“ namietal Max, „mám dvanásť rokov, nemusí mi robiť pestúnku!“

„Porozprávame sa o tom spolu pri večeri,“ povedala a potom ukázala na Maxa, „a ty sa neopováž znova vliezť do vody.“

Max vzdychol: „No dobre. Ali, idem teda skontrolovať ohradu a budem dávať pozor, aby som sa vode zďaleka vyhol. Len neviem, čo s tou slinou, tej sa len ťažko vyhnem,“ odpľul si na zem a rozjarene sa rozbehol, rozhadzujúc pri tom rukami.

„To nie je vtipné,“ skríkla za ním mama a po tvári jej stekali slzy. „Nechcem, aby bol blízko vody,“ napomenula ešte raz Alicu, aby náhodou nezabudla.

„Viem,“ odvetilo dievča, „ani ja sa tu nechcem zdržiavať, ale zase je niekde diera v ohrade a musím ovce dostať späť.“

Maxova mama si utrela slzy z líc a zhlboka sa nadýchla. Keď sa pozviechala, obrátila sa k Alici s ľútosťou vo vodnatých očiach a spýtala sa: „Prečo?“

„Čo prečo? Prečo sa musia vrátiť do ohrady? Lebo z nej ušli,“ odvetila Alica nechápavo. „Prečo je ohrada polámaná? Neviem. Viem len, že ovce ušli, a keď sa to stane, treba ich nahnať späť. Dedko mal na to také porekadlo – keď ujdú ovce, môžeš rovno pestovať hríby.“

Maxova mama sa zamračila: „To nedáva zmysel. Myslím... Prečo sa tými ovcami zaťažovať? Budú v poriadku, ak ich pustíš. Netreba sa už o ne starať. Nepotrebujeme vlnu a ty nepotrebuješ takú zodpovednosť. Jednoznačne nie je dôvod ich ďalej chovať a kvôli tomu, že neustále opravuješ ohradu, sa zas a znova vraciaš do starého domu. Vieš, bolo by ti bez tých spomienok ľahšie.“ Zas a znova mierne zdôraznila, aby Alici pripomenula, že návrat do jej zničeného domu jej neprospieva. Potľapkala ju po pleci: „Popremýšľaj nad tým. Uvidíme sa pri večeri.“

Alica sa dívala do vody, aby nemusela sledovať, ako Maxova mama odchádza. Medzi ohradou a domom bola húština stromov, takže keď chodila navštevovať ovce, zničené obydlie v korune stromu, ktoré kedysi nazývala domovom, vlastne nevidela.

Ohradu navštevovala často, snažila sa prijať za ovce zodpovednosť. Mala pocit, že aspoň toľko im dlží.

Maxova mama však mala pravdu. Vlnu už nepotrebovali a Alica pri neustálych opravách a naháňaní stáda iba strácala čas a materiál.

Nakoniec to však bola jedna z mála vecí, ktoré jej prinášali šťastie. Dívala sa na to, ako sa plávajúce ovce radostne hrajú so sépiou, ktorá sa vrátila. Chápadlami ihravo oblápala Jabĺčko. Princiatko zase hlavou štuchalo do chápadiel, ktoré sa dostali na dosah.

Alica za sebou začula dupotavé kroky a než sa stihla otočiť, Max bol späť a bežal do zátoky. S výkrikom skočil do plytkej vody a šplechol tak veľmi, ako len vedel. Širokými krokmi sa začal brodiť k ovciam a tie ho s radostným bečaním privítali.

Alica sa rozosmiala a vybrala sa za ním, mávajúc nad hlavou pšeničnými klasmi. Napriek hrozbe, že sa zase dostanú do problémov, ju Max vždy vedel rozosmiať a dovolil jej tak zabudnúť na starosti. Aspoň na chvíľu.

KAPITOLA 2

ALICIN OTEC NEMAL PREDSTAVIVOSŤ

Jabĺčko vyjedal z Maxovej ruky pšenicu a Alica zatiaľ kontrolovala opravenú ohradu.

„Veľmi ich nekŕm,“ napomenula ho, skúmajúc ohradu, „teraz by sa nemali množiť. Rozhodne nechcem ďalšie jahniatka.“

„Ale no, nechcela by si malé Jabĺčko?“ spýtal sa Max a pohladkal ovcu. „Jedna oranžová by bola fajn.“

„Nie, pokiaľ by tá oranžová ešte viac obľubovala popoludňajšie kúpanie,“ povedala. „Takže... použil si na ohradu nejaké nástroje alebo si ju opravil... inak?“

Max vzhliadol. Alica sa mračila na objemné predmety, ktorými sa rozhodol uzavrieť ohradu. „Ach, myslíš toto. Nenašiel som drevo, tak som sa rozhodol dieru spraviť zopár blokmi. Rozhodol som sa, že by to malo byť dva bloky vysoké pre prípad, že by sa Veľký Modrý zase rozhodol skákať. Dobré, nie?“

„Ale...“ zamávala rukami na ohradu, chýbali jej slová. Rozhliadla sa po okolí. Farma Alicinej rodiny bola mimo dediny neďaleko Maxovho domu, na rozľahlej čistine obklopenej vysokými stromami. Zničené stromové obydlie jej rodiny ležalo obďaleč a Max si všimol, že Alica je k nemu vždy otočená chrbtom, azda aby naň nemyslela.

„Mal si dosť dreva! A dobré nástroje,“ povedala a rozhadzovala rukami smerom k stromom, „tak prečo si dieru spravil týmto... Čo to je?“

„Obsidián,“ Max vedel, že skutočný obsidián dievča nikdy nevidelo. Bol vzácny a ich rodičia im nikdy nedovolili hrať sa v blízkosti lávy.

Chvíľu sa na neho tupo dívala a potom ho zasypala otázkami: „Ako môžeš povedať, že je to dobre spravené? Veď už to ani nie je ohrada. A kde si vlastne našiel obsidián? A vôbec, prečo si ním mrhal na ohradu pre ovce? Keď tvoja mama zistí, že si sa motal okolo lávy, tak ťa...“

„Zabije, jasné,“ prerušil ju s úškrnom, „bude ma musieť zabiť viackrát, keď zistí, čo všetko som povyvádzal. Čo myslíš, rozčúli ju viac voda alebo láva?“

Tak. Podhodil jej návnadu. Spýtaj sa na tie bloky. Spýtaj sa, kde som bol. Čakal, že bude vyzvedať, ale ona len zahnala niektoré z oviec späť do ohrady, kým ostatné (Veľký Modrý, Staromodrý, Svetlomodrý a Nevadí-že-si-sivý-aj-tak-ťa-ľúbim, alebo skrátene Fajn) ich pozorne sledovali. Väčšina oviec sa vyhýbala vode a každému, kto sa vode nevyhýbal. Jabĺčku a Princiatku však voda nevadila, chrúmali obilie a zem pod nimi už bola premočená. Vo vzduchu bolo cítiť mokrú vlnu.

„Prečo mi nepomôžeš, keď sa nudíš?“ spýtala sa, hodila mu lopatu a sama si vzala ďalšiu. „Otec hovorieval, že priekopy sú škaredé, ale myslím, že to bude najlepší spôsob, ako ich udržať v ohrade.“

Max chvíľu obdivoval precíznosť, s akou bola hodená lopata vyrobená. Pokiaľ sa nenaťahovala s ovcami, Alica stále niečo majstrovala a jej nástroje boli každým dňom lepšie. Skúšala aj vyrobiť brnenie, ale to len keď bolo dosť materiálu, čo nebývalo často.

Pustil sa kopať okolo ohrady priekopu o šírke jedného bloku v opačnom smere ako Alica. Stretli sa na druhej strane a Max sa s úškrnom spýtal: „Chceš ju napustiť vodou? Láva by bola lepšia!“

„Dnes nie,“ odvetila a odložila si náradie, „priekopa zatiaľ postačí.“ Vyskočila z nej, odfúkla si a oprášila ruky. Otočila sa k Maxovi: „Tak, kde si našiel tie bloky? Je mi jasné, že si ich nevydoloval, pretože diamantový čakan nemáš.“

Áno! Zaujíma sa! Zasmial sa a dúfal, že tým budí prešibaný dojem: „Niekedy v blízkej dobe ti poviem. A... Dúfal som, že by si mi vedela ten diamantový čakan vyrobiť ty.“

Pobrala sa k Maxovmu domu a cestou vysvetľovala: „Aby si mohol dolovať obsidián, potrebuješ diamantový čakan. Na jeho výrobu potrebuješ diamant, takže musíš nejaký nájsť, a okrem toho mať aj železný čakan.“

„A ten by mal byť očarovaný, viem,“ povedal Max a zagúľal očami. Už mu to raz vysvetľovala. Vedel, že by z nich bol vynikajúci tím – ona dokázala vyrábať nástroje a on ich vedel očarovať – Alica však bola toho názoru, že zahrávanie sa s čarovaním je zlý nápad. „Len navrhujem,“ Max sa nedal odbiť, „že ak budeš mať možnosť vyrobiť železný čakan, tak by si mohla. Je to ďalší krok k vydobytiu nášho vlastného obsidiánu.“

Keď naznačil, že by mohla mať materiál na výrobu železného čakana, zlepšila sa jej nálada. Po chvíli pokrútila hlavou a mäkko sa zasmiala: „Hádam, že som čitateľná. Tak sa teda spýtam tvojej mamy, aby mi z dediny priniesla diamant, keď tam pôjde budúci týždeň za tvojím otcom? Potom mi môžeš prezradiť, kde je ten obsidián, čo vydolujeme.“

„O tom ti poviem neskôr,“ povedal. Blížili sa k jeho domu a keby jeho mama začula čokoľvek o dolovaní, čarovaní alebo niečom nebezpečnejšom, než dýchanie, chytila by ďalší amok.

Max sa trochu uvoľnil. Konečne sa mu podarilo vyčariť Alici úsmev na tvári. V poslednej dobe sa o to musel usilovať stále úpenlivejšie. Nemohol jej však zazlievať smútok. Pred pár mesiacmi aj jeho rodina prešla nešťastnými zmenami a trvalo, kým si zvykol.

Okrem toho by nikdy nebol povedal, že by sa Alica stala jeho adoptívnou sestrou. S kamarátmi sa chodí na dobrodružstva, uteká pred zombíkmi, keď ste vonku po zotmení. Nečakáte, že s nimi zostanete žiť pod jednou strechou kvôli mrazivému nešťastiu, pri ktorom stratia rodinu i domov pri nečakanou útoku sliedičov.

Keď sa stala súčasťou rodiny, Max sa vlastne veľmi tešil. Pár týždňov pred tragédiou sa takmer utopil v zátoke a od tej doby bola naňho mama až prehnane háklivá. Dokonca v zadnom dvore postavila kôlňu, kam schovala všetko tekuté. Max si myslel, že by to mohla byť prehnaná reakcia, ale nikdy by jej to nebol povedal. Keď k nim otrasená a zúbožená Alica prišla bývať, mama mohla svoju starostlivosť upriamiť na niekoho iného a Max sa mohol v pokoji vzchopiť. Najlepšie a zároveň najhoršie na tom celom bolo, že mama teraz videla Alicu ako jeho staršiu sestru/pestúnku. Najhoršie, lebo Max predsa žiadnu pestúnku nepotreboval, a najlepšie, lebo konečne mohol znova vypadnúť z domu spolu s najlepšou kamarátkou.

On sa cez traumu z topenia už preniesol, ale na Alicu ešte stále často sadal žiaľ zo straty rodiny. V takých chvíľach sa Max snažil odviesť jej pozornosť napríklad tým, že polámal ohradu, aby sa ovce mohli dostať von, a Alica mala čo robiť miesto utápania sa v mori smútku.

Samozrejme, nikdy by jej neprezradil, že v poničenej ohrade má prsty on. Zúrila by.

Keď sa k nim Alica prisťahovala, Maxova mama, architektka, jej ako obydlie postavila vežu, kam sa vchádzalo zo zadnej časti domu. Pre Alicu to bolo miesto, kam sa mohla utiahnuť do samoty, a bolo zaujímavejšie a prepracovanejšie, než obyčajná izba. Svojho času sa Max snažil skrývať žiarlivosť. Jeho rodičom nikdy nenapadlo využiť svoje úžasné architektonické znalosti na to, aby také špeciálne miesto postavili aj jemu. Potom si spomenul, čím všetkým si Alica preskákala a prečo asi potrebovala bezpečné útočisko, a tak ho žiarlivosť prešla.

Svojím spôsobom.

Po dobrodružstve s ovcami a po večeri, keď Max a Alica jeho mamu uistili, že aj oni, aj ovce sú v poriadku, sa Max uistil, že mama spí, a potom sa vkradol do Alicinej veže. Jemne zaklopal.

Alica vykukla s tvárou celou začadenou: „Čo?“

„Čo majstruješ?“ spýtal sa nedočkavo a aj zabudol, prečo vlastne prišiel.

„Ticho, poď dnu,“ povedala. V rýchlosti sa ešte obzrel a už ju nasledoval k schodisku. Nezačala však po nich stúpať, miesto toho podišla k dverám, ktoré umiestnila pod schody, a otvorila ich. Viedli priamo do vnútra kopca za Maxovým domom – spolu s Alicou to tam pravidelne upravovali na tajnú dielňu.

V dielni bol pracovný stolík, ktorý pre ňu postavil hneď, keď sa nasťahovala. Bola apatická a nešťastná a naveľa sa mu podarilo presvedčiť ju, aby na pätnásť minút zamestnala jeho mamu. Alica sa jej pýtala na veci spojené so stavaním vo vzduchu. Jeho mama v tom bola výborná a kým rozprávala, Max sa vkradol do kôlne, kde mala mama pracovný stôl, pomocou ktorého postavil pre Alicu ďalší, spolu so základným náradím. Daroval jej ho ešte v tú noc a bolo to prvý raz, čo sa po dlhej dobe konečne usmiala.

Konečne mala čo robiť, konečne mohla upriamiť pozornosť na niečo iné, než na bezcieľne potulovanie sa a smútenie. Ihneď začali zbierať drevo a kameň a skúšať, čo sa s tým dá robiť. Za jediný deň sa im tak podarilo pod vežou v skrytej jaskyni kopca vybudovať dielňu.

Odvtedy sa Alica vo vyrábaní, oprave a vylepšovaní všetkého možného výrazne zlepšila. Dnes v noci Max videl, že dielňa je zaprataná množstvom nových predmetov. Alica sa začala činiť hneď po večeri! Na stole boli rozložené nové lopaty, sekery, čakany, udice a vedrá. Vzala jeden lesknúci sa čakan a hrdo mu ho podala. „Našla som nejaké železo,“ povedala, „tak niekde splaš diamant, aby som ti z neho mohla vyrobiť čakan.“

Oboril sa na ňu: „Ty si dolovala železo bezo mňa? Prečo si to spravila?“

Šťastný výraz sa mu vytratil z tváre a Alica na neho zagánila: „Aby som ťa prekvapila novým čakanom, ty nevďačný truľo,“ otočila sa mu chrbtom a začala ukladať náradie do truhly pri pracovnom stole.

Max sa upokojil. „Ďakujem,“ zamumlal. Chcel zmeniť tému, a tak prikročil k truhle, kam ukladali materiál: „Tak... Čo si ešte našla?“

Neodpovedala hneď, tak truhlu otvoril a prezrel si jej obsah. Očividne sa jej na výprave podarilo nájsť železo, piesok a uhlie, ale nenarazila na žiadne z výberových materiálov, o ktorých počul len od skúsených kopáčov, ako zlato, zafír, diamant a ultramarín.

„Mal by si vymeniť mamino staré náradie za toto nové, kým spí,“ povedala Alica a ešte stále sa na neho odmietala pozrieť. Už dlhší čas vymieňali mamine staré veci za nové. Mohli sa tak zbaviť prebytočného náradia, ktoré Alica vyrábala, aby zbierala skúsenosti.

Očividne zaťal do živého, ale vlastne ani nevedel, čo spravil. „Ali, prepáč. Ja len... Dolovať s tebou je zábava, ktorú nerád vynechávam.“

Pošúchala si rukou tvár, tak ako to vídavala robiť svoju mamu, a konečne sa k nemu otočila. „Ja viem, ale,“ preglgla a pokračovala, „oco sa zvykol nahnevať a vravieť, že som nevďačná, že si nevážim, čo pre mňa robí. Teraz viem, ako sa cíti. Teda, ako sa cítil. A ja sa mu nemôžem ospravedlniť.“

Max bol odrazu od hanby červený až za ušami. Pohliadol na svoju rozľútostenú kamarátku, vyhabkal ospravedlnenie, vzal ponúknuté nástroje a nechal ju so svojím smútkom samu.

To ho len viac zahanbilo. Prečo nemohol byť jednoducho vďačný za to, čo mu dala? Bol dobrý v odvádzaní pozornosti, napríklad vo vypúšťaní oviec a obdarúvaní. Vedel však, že niekedy Alica potrebovala len to, aby ju v slabých chvíľkach počúval, a práve to bolo pre neho najťažšie.

KAPITOLA 3

KEĎ TI ŽIVOT PONÚKNE LÁVU, UROB LÁVOVÝ DŽÚS

Alica v tú noc premýšľala nad tým, že je zvláštne vidieť obe strany mince. Pamätala sa, ako boleli otcove výčitky, ale teraz chápala, ako sa musel cítiť, keď pre ňu spravil niečo pekné a ona to zahodila ako zvyšky od včerajšieho obeda. Nemohla spať, a tak sa dívala von oknom a sledovala kostlivca, prechádzajúceho sa pod vežou.

Zišla dole do dielne a skontrolovala svoje zásoby. Mala dosť železa na ešte jeden čakan, takže budú s Maxom môcť dolovať obaja a pôjde to rýchlejšie. Vybrala mapu, na ktorej sústavne pracovala. Dom a veža boli zakreslené do stráne kopca a načrtla do nej aj jeho predpokladanú veľkosť.

Objavila žily železa a uhlia a zaznačila, kde sú. Predpokladala, že keby kopali smerom na západ pod tekvicovou záhradou Maxovej mamy, mohli by nájsť lepšie bloky. Maxovi mapu zatiaľ neukázala, ale možno zajtra. Ak sa udobria.

Čakan ležal na stole, umne vyrobený a pevný. Alica ho chvíľu pyšne hladkala. Nikdy nemala silný vzťah ku krajčírstvu a paseniu oviec, hoci mala tie chlpaté otravy rada, ale toto – výroba nástrojov – jej sedelo ako uliate.

Maxova mama si zatiaľ nevšimla, že jej ošarpané nástroje menili za nové a vylepšené. Minimálne na to nič nepovedala, a Maxova mama nebola žena, ktorá by veci zatajovala. Alica to na nej obdivovala, ale na druhej strane väčšina toho, čo povedala, sa týkalo prehnanej starostlivosti o syna. Alica si zase veľa vecí nechávala pre seba a nehovorila, čo si myslí. Niekoľko mesiacov po tom nešťastí by si jeden myslel, že mi nebude záležať na tom, čo komu poviem.

Čoho sa vlastne bála? Už stratila takmer všetko. Odpoveď bola jasná: jediné, čo jej zostávalo, bolo Maxovo priateľstvo a pohostinnosť jeho mamy. A to stratiť nemohla.

Druhý deň ráno Maxova mama vyslovila ich obľúbené slová: „Chystám sa do dediny za ocom. Nechoďte z domu.“

Maxova rodina fungovala zvláštne. Jeho mama doma pracovala na architektonických návrhoch a otec sa posledných pár mesiacov zdržiaval v meste, kde riadil rozsiahly stavebný projekt. Keď Alica vyzvedala, zdúpnela, povedala, že musel vziať prácu navyše a hneď zmenila tému. Akoby predsa len niečo skrývala.

Ani Max nechcel hovoriť o tom, prečo jeho rodičia žijú a pracujú oddelene, a neustále sa tej téme vyhýbal. Alica sa len divila, prečo sú obaja takí tajnostkárski a vážni. Maxova rodina bývala veľká, šťastná a veselá. Často chodili k Alici na návštevy a bohaté večere. Čas od času s nimi prišli aj Maxove tety a strýkovia, keďže strýkovia Nicholas a Maximilián a teta Horty tiež bývali neďaleko. Keď bol u nich strýko Nicholas, babka Dia sa na neho sťažovala a hádala sa s ním, neustále si protirečili, ale jej mama vždy hovorila, že ich rodiny sú si veľmi blízke – nie napriek frflaniu staršej generácie, ale práve kvôli nemu. Alica tomu vôbec nerozumela, ale tie časy jej chýbali.

Bola si vedomá, že nechápe detaily súčasnej situácie v Maxovej rodine, ale nechcela na neho tlačiť, ak o tom nechcel hovoriť. Alica vedela, že Maxovi vyjadrovanie vlastných pocitov veľmi nejde, a tak sa rozhodla čakať, kým bude sám pripravený o nich hovoriť. To však ich dobrodružstvá neohrozovalo.

„Nebude vám vadiť, že pôjdete sama?“ spýtala sa Alica Maxovej mamy.

Maxova mama sa zmätene usmiala: „Vôbec nie, veď chodím sama zakaždým, keď je Max v škole.“

Alica sklopila zrak: „Viem, iba... Tam vonku sú kadejaké nebezpečné bandy.“

„Ach tak,“ kývla hlavou Maxova mama, „o mňa sa báť nemusíš, zlatíčko. Viem sa tam vonku o seba postarať. A tak či tak budem doma ešte za svetla.“ Potľapkala Alicu po ramene a pustila sa ďalej pripravovať na cestu. Alicin žalúdok zvierali obavy z pomyslenia na to, že Maxova mama bude cestovať sama, ale snažila sa ich zahnať.

Vráti sa ešte za svetla, opakovala si v duchu Alica. Všetko bude v poriadku.

Kým Maxova mama lietala po kuchyni a balila zásoby pre poldňovú cestu do dediny, Maxov a Alicin pohľad sa stretli nad stolom. Bez slova jeden druhému odpustili a spravili si plán na deň. Pred pár týždňami sa zhodli, že dolovanie v kopci za domom v podstate neznamená, že vyjdú z domu. Veď predsa iba hĺbili ďalšie miestnosti pre Alicinu vežu, nie?

„Zožrala nám to aj s navijakom,“ povedal Max sebaisto, ale Alica si taká istá nebola. Jej túžbe po ďalšom materiáli pre jej remeselnú výrobu sa však nedalo odolať.

Pomohli mame naložiť cestovnú oslicu Františku niekoľkými tubami architektonických plánov a jedlom na cestu a potom jej zamávali s prísľubom, že zostanú „vnútri.“ Mama sa ešte na chvíľu pristavila, aby skontrolovala, ako rastú tekvice.

Často a rada hovorila o tom, ako jej záhrada toho roku bujnie, ale bola sklamaná, že tekvice ešte neboli súce na trh. K jednej z nich sa sklonila, pohladkala ju a uistila, že ju nabudúce už vezme so sebou.

Max nad tým prevracal oči. Alica vedela, že neznášal tekvice a všetky jedlá, ktorých boli súčasťou. Dievčina ju však donedávna často nejedávala a tekvicovým jedlám sa tešila.

Maxova mama sa vystrela a zamračila sa na rozbujnený háj stromov medzi záhradou a kopcom. „Keď sa vrátim, musíme ich orezať, ale nerobte to sami, počkajte na mňa,“ povedala a odišla.

„Buďte opatrná,“ zavolala za ňou Alica.

„Konečne je preč!“ Max sa potešil, keď jeho mama kráčala spolu s Františkou po cestičke. Odbehol cez predsieň do svojej izby a vrátil sa s párom faklí a svojím novým čakanom.

„Pracujem na mape,“ povedala Alica a vytiahla mapu z vrecka. „Zatiaľ sme sa prekopali sem a premýšľam, že toto by bolo vhodné miesto, odkiaľ pokračovať,“ ukázala na miesto pod tekvicovým záhonom, „myslím, že ak sa prekopeme o pár blokov nižšie než doteraz, mohli by sme naraziť na lepšie veci.“

„Tak poďme,“ vyhŕkol chlapec, mieriac k dverám.

„Počkaj... Čo ak tam dole nájdeme nejakú ohavnosť?“ spýtala sa Alica. Pýtala sa to zakaždým, pretože vedela, že takto blízko povrchu je pravdepodobnejšie, že objavia jaskyňu plnú kostlivcov a zombíkov, než zlatú žilu.

„Tak budeme utekať,“ uškrnul sa ako vždy Max.

Alica dolovala ako mravec, Max ako kobylka. Kým ona k tomu pristupovala opatrne a metodicky, Max kopal, kde sa mu zachcelo.

Alica vždy postupovala podľa mriežkového vzorca – šestnásť blokov dopredu, dva do strany a zase šestnásť naspäť. Pokiaľ sa rozhodla kopať hlbšie, opatrne tvorila zvažujúci sa tunel. Nikdy nekopala rovno dolu.

Vždy, keď tými tunelmi prechádzala, premýšľala nad tým, že postaví schodisko, a každý večer, keď si uvedomila, že ju nohy zo skákania vôbec nebolia, usúdila, že by to bola len strata času a zdrojov.

Max proste kopal.

Keď s výkopmi začali prvý raz, Alica ho ihneď musela zastaviť, aby nekopal rovno dole. Upozornila ho, že netuší, do akej jaskyne by mohol spadnúť, a že dostať sa odtiaľ by bolo náročné. Potom sa predvádzal v tom, ako doviedol k dokonalosti umenie vyskočiť, položiť pod seba blok a pomaly tak vystúpať nahor z diery, ktorú vykopal. Alicina staršia sestra Dextra to raz vyskúšala a hneď spadla a potrebovala ošetriť. Keď tú techniku uvidela znova u neho, tak sa rozčúlila, že sa s ním celý deň nerozprávala.

Aspoň to mala v pláne – potom však za oknom uvidela sochu ovce z blokov červenej vlny, ktorú postavil. Mala smiešnu tvár, ktorá pripomínala Jabĺčko.

Teraz už Max priamo dolu nekopal.

Keď boli v kopci, Alica ešte pre istotu skontrolovala mapu pri svetle fakle, upevnenej na stenu. „Aby sme sa dostali pod farmu, musíme kopať týmto smerom,“ povedala a Max začal čakanom ďobať do blokov pred sebou, až urobil veľkú dieru. Alica si povzdychla, zišla o niekoľko blokov nižšie a začala kopať ďalšiu mrežovú sieť.

Maxov tunel sa hadil hore-dolu, kazil súmernosť Aliciných chodieb a chlapec radostne kričal zakaždým, keď objavil niečo iné než kameň alebo hlinu. Alica so zaťatými zubami úporne a precízne rozširovala svoje vojensky presné chodby a značila ich na mape. Keď skončí, bude do nej musieť zahrnúť aj ten Maxov chaos.

Ešte stále kopala a premýšľala nad mapou, keď sa naraz udiali tri veci:

1: Max zakričal, že sa dostal príliš ďaleko a prekopal sa na povrch, kus nad tekvicovou hriadkou. Alica periférnym videním registrovala denné svetlo a otočila sa, aby videla, čo Max robí.

2: Železným čakanom úspešne odstránila vápenec pred sebou a ďalej bezmyšlienkovite kopala, pričom sa dívala dozadu cez plece. Otvorila ústa, aby na neho zakričala, nech tú dieru zakryje, aby si to nevšimla mama. Tok myšlienok jej však prerušila horúčava a červené svetlo pred ňou. Zakryla si dlaňou oči a padla na zem. Oči ju štípali od bolesti.

3: O stenu po jej pravici zacvendžal šíp. Jaskyňa, do ktorej sa prekopala, bola evidentne plná lávy a obýval ju minimálne jeden kostlivec, vyzbrojený lukom. Za prvým šípom nasledovali ďalšie dva. Dobre, očividne viac, než jeden kostlivec, opravila sa.

Kráčala vzad, zatiaľ čo Max na ňu stále volal: „Ali, počuješ? Našiel som tekvicovú hriadku! Sme rovno nad ňou!“

Od steny sa odrážali ďalšie šípy a z jaskyne sa liala láva. Kostlivci sa pustili za ňou, láve sa vyhýbali, ale boli rozhodnutí Alicu potrestať za to, že im vliezla do príbytku nepozvaná.

Alica sa postavila. Posledný raz sa pozrela na postupujúcu bandu kostlivcov, zvrtla sa na päte a ozlomkrky sa pustila za Maxom. Ten ani nestihol otvoriť ústa, tak rýchlo ho schmatla za rameno. Spolu vyliezli na povrch dierou, ktorú chlapec vykopal.

„Možno si to nevšimne,“ povedal Max a díval sa dolu.

Z bezpečia koruny duba v háji, ktorý chcela mama osekať, sa dívali na tekvicovú hriadku. V tieni ju tam obchádzalo aspoň dvadsať kostlivcov. Jej stredu sa vyhýbali, keďže sa z neho stalo lávové jazierko, z ktorého sa valil zápach spečeného tekvicového koláča. Niektorí prechádzali priamo pod dubom a jediným šťastím Maxa a Alice bolo, že ich v konároch nevideli.

„Tak za toto sa nenahnevá, jedine pokiaľ sa znova skoro utopíš,“ povedala Alica s kolenami pritiahnutými k brade. „Myslíš, že by sme to mohli vyskúšať?“

Max na ňu zazrel: „To nie ja som sa prekopal do jaskyne plnej lávy a kostlivcov a ohňa a... Prečo si vlastne tú dieru neuzavrela? Máš so sebou dosť blokov, nie?“

„Som zvedavá, ako rýchlo by si premýšľal ty, keby sa na teba valila láva a nad hlavou ti svišťali šípy! Som rada, že som ušla,“ vrátila mu.

„Zmier sa s tým, Ali, prekopala si sa do tej jaskyne a teraz je mamina tekvicová hriadka zničená,“ povedal Max.

„A ty si sa zase prekopal na povrch kopca,“ vyčítala mu zase ona, ale jej slová nemali veľkú váhu. Na jednej strane na Maxa zúrila, na druhej sa bála, že má pravdu. Čo sa stane, keď sa jeho mama vráti? Dá Maxovi domáce väzenie a ju vyženie? Ako mohla takto strašne sklamať jej dôveru?

„Kým sa vráti, môžeme sa zbaviť kostlivcov,“ premýšľal Max. „Potom nás bude trápiť už len láva.“

„Bojovať s kostlivcami v láve? Veď nepremôžeš ani ovcu,“ odvetila Alica.

Max sčervenel. To, ako ho ovca Fajn nabrala a on sa zrútil do vody, mu Ali nepripomínala často, ale dožralo ho to zakaždým. Bol hrdý na to, že ho ovce majú rady, len tej jednej nejako nepasoval a vždy mu to dala rada najavo.

„To len preto, že som nechcel, aby si vtedy otcovi musela vysvetliť, prečo si doniesla domov len kopu vlny a baraniny,“ zamumlal.

„A vôbec,“ dodala Alica, „nemáme zbrane. Čo chceš robiť, hádzať na kostlivcov hlinu?“

Max pozdvihol svoj čakan: „Nepovedal som, že s nimi budeme bojovať, ale že sa ich zbavíme.“ Začal čakanom sekať do konárov duba.

Alica si s hrdosťou uvedomila, aký dobrý čakan vyrobila. Vyzeral takmer nepoužito. Napadla jej temná myšlienka, že z neho bude dobrý náhrobný kameň pre deti, ktoré sa rozhodli bojovať v láve s kostlivcami.

Cez diery v korune začali na zem presvitať slnečné lúče a dopadali na kostlivcov.

KAPITOLA 4

LÁVA SA NEDÁ STRIEĽAŤ

Max osekával čakanom konáre. Radšej by bol použil sekeru, ale keby teraz Ali požiadal, aby mu ju spravila, pravdepodobne by ho zhodila zo stromu.

Ako ubúdalo konárov, svetla pribúdalo a kostlivci si mohli vybrať už len medzi slnečným svetlom alebo lávou. Slnko zasvietilo na prvého kostlivca, ktorý sa vznietil a začal splašene pobehovať, hľadajúc tieň. Max nadšene zvýskol. Jeho radostné výskanie sa však rýchlo zmenilo na výkrik hrôzy, keď mu pri uchu zasvišťal šíp a stratil sa v korune stromu. „Pozor, Ali, zúria,“ skríkol a pustil sa ďalej stínať konáre. Slnko už zapadalo a ak by zostali tu hore aj po zotmení, kostlivci by sa mohli ďalej slobodne potulovať po farme.

Dovtedy by sa stihla vrátiť aj jeho mama. Bol taký ustráchaný predstavou, že ich nachytá a potrestá, že mu celkom ušlo skutočné nebezpečenstvo, ktorému čelia. Trest bol hádam najlepšia voľba, pretože tou najhoršou bolo, že by jeho mamu cestou domov napadla tlupa príšer. Náhle si to uvedomil a skríkol: „Musíme sa ich zbaviť, než sa vráti mama!“ A ťal do konárov ešte zúrivejšie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Minecraft: Stratené denníky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.