Vendula Brunhoferová

HLADOVÝ

NÁROD

Copyright © 2019 by Veronika Brunhoferová

Cover © 2019 by Mikuláš Podprocký

For Czech Edition © 2019 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-462-8

ISBN PDF: 978-80-7456-463-5

ISBN ePub: 978-80-7456-464-2

ISBN Mobi: 978-80-7456-465-9

Vendula Brunhoferová

Hladový

národ

Nakladatelství BROKILON

PRAHA

2019

Edice

„Brokilon Alternativa“

Vladimír Šlechta: Tajemství Morie

(aneb alternativní Středozemí)

Petra Slováková: Démon z East Endu

(aneb alternativní Londýn)

Jan Kotouč: České země

(aneb alternativní Česko)

1. Nad českými zeměmi slunce nezapadá

2. Ofenziva českých zemí

3. Spojenci českých zemí *

V tajné službě Koruny české

Julie Nováková (ed.): Terra Nullius

(aneb alternativní biologie a transhumanismus)

Juraj Červenák: Bivoj

(aneb alternativní Staré pověsti české)

Karolina Francová: Purpurová noc

(aneb alternativní Liberecko)

1. Ve stínu Rudé věže

2. Tisíciletý démon

3. Světlý král *

Vendula Brunhoferová: Hladový národ

(aneb alternativní druhá světová válka)

* připravujeme

https://www.facebook.com/vendulabrunhoferova/

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

Poděkování

Ráda bych poděkovala Erice Adamcové, Zuzaně Hartmanové a Janě Poláčkové za pomoc i cenné rady a poznámky, které výraznou měrou napomohly finální podobě textu. Tahle „dámská jízda“ stála za to!

I když se děj románu Hladový národ odehrává v tak trochu jiné válce, než byla ta v našich dějinách, mnou vymyšlený alternativní svět má mnoho věcí společných s naším. Za veškeré chyby v popisu techniky i událostí, které se sice v textu odehrály jinak, ale mají společné rysy s těmi opravdovými, nesu odpovědnost jen já.

Předehra

Londýn 1942

Zvukový záznam rozhovoru mezi rozhlasovým redaktorem Peterem Browningem a generálmajorem Williamem O’Neillem, velitelem 49. perutě RAF, plánovaného k odvysílání 28. července 1942. Toto vysílání se však kvůli bleskové ofenzivě oddílů thulské Luftwaffe nikdy do éteru nedostalo. Gramofonová deska se záznamem rozhovoru ukořistěna armádou Říše Thule 8. září 1942. Přepis do textové podoby pořízen zapisovatelkou Sicherheitsdienst Marií Hauptmannovou 10. října 1942 v Berlíně.

B: Tady Peter Browning z BBC, přeji vám pěkný večer, vážení posluchači. Mým dnešním hostem je generálmajor William O’Neill, velitel 49. perutě RAF. Vítejte, pane generálmajore.

O: Děkuji za pozvání, pane Browningu.

B: Jak se událo, že se z Německa stala říše příšer?

O: To se, obávám, neptáte toho pravého, pane Browningu.

B: Jenže Winston Churchill je se zbytkem vlády, královskou rodinou a Charlesem de Gaullem na cestě do Kanady. Ostatně, vy se také chystáte pryč.

O: Ano, devětačtyřicátá bude působit v Douglasu na ostrově Man.

B: Myslíte, že se tam lépe ubráníte těm… jak se jim říká? Hladovci?

O: Budeme dělat, co je v našich silách, pane redaktore. Silnější slib dát nedokážu.

B: Generál de Gaulle ve svých memorandech směřovaných k rukám Winstonu Churchillovi, která byla částečně otištěna v London Times, referuje, že jeho rodnou zem napadla, cituji: „létající kožnatá monstra se špičatými zuby a surovými způsoby“, dále: „vzpřímeně chodící kreatury podobné vlkům“ a pak „bledí vojáci žíznící po krvi nevinných“. To mi zní jako oživlé báchorky, které si děti šeptem vykládají pod peřinou.

O: Nejsem s to taková tvrzení potvrdit.

B: Ale piloti RAF se s těmi tvory již setkali, že? A tyto zprávy se musely dostat i k vám, generálmajore.

O: Mluvíte o letce kapitána Mercera.

B: Z té se vrátil pouze kapitán Lawless, že? Jeho výpověď jste jistě aspoň četl.

O: Ano, přepis se ke mně dostal.

B: Co si o tom myslíte?

O: O čem přesně?

B: O tom, co zlikvidovalo zbylé členy Mercerovy letky. Jeho popis se shoduje s popisem generála de Gaulla. To už mi přijde jako pádný důvod nemyslet si, že jde o strašidelné pohádky. Navíc ty stopy na Mercerově hrdle… Byl prý zázrak, že se v takovém stavu dostal zpátky na základnu. A ještě větší, že vůbec něco sdělil, než zemřel.

O: Tuto informaci nemohu potvrdit.

B: Pane generálmajore, myslím, že už si můžeme odpustit takovéto zatajování informací, které má britské občany ukonejšit jako slípku v kurníku, než přijde liška. Spěšná emigrace elity britského království, děsivé zprávy z průzkumů a drtivá většina Evropy pod nadvládou monster, kdy její uchvácení netrvalo skoro ani rok. Sověti reportují, že jim stejná monstra znepříjemňují život už od zimy 1941, a Stalin se musel spěšně stáhnout z Moskvy do Leningradu, které je novým hlavním městem SSSR, poté co Moskva padla. První bitvu o Anglii jsme ještě dokázali vyhrát, protože proti sobě bojovaly letouny. Tohle je ale hodně jiné, generálmajore. Bývalé Německo, teď Říše Thule, si znovu nárokuje již jednou ztracená bojiště. A já se znovu ptám: Jak se stalo, že se vojenskou páteří německých okupantů stala mytická monstra a co proti tomu budeme dělat?

O: Ticho.

B: Co prosím?

O: Ticho, něco slyším.

(v pozadí se ozývá slabý škrabavý zvuk)

B: (šeptem) Co to ksakru je?

O: Radši bych to nevěděl.

(hlasitý zvuk rozbíjeného skla)

B: (hystericky) Okna! Rozbili okna!

(v pozadí zvuk silného šustění a blíže mikrofonu cvaknutí odjišťované zbraně)

O: Máte tu nouzový východ?

(šustění se změní v bušení na dveře studia)

B: (otřeseně) Jo.

O: Mám vzadu auto. Zkusíme se k němu dostat. Když to přežijeme, pojedeme na letiště.

(za dveřmi studia se ozve strašlivý řev zabíjeného člověka)

B: Panebože, panebože…

O: (kysele) Tak ten nám vážně nepomůže. Hoďte sebou.

(zvuk spěšně odcházejících kroků, pak tlumená střelba a křik)

– Konec záznamu –

Část první

Jaro 1943

„Vstávej, ty hovado líný, jdeme do akce!“ bouchl někdo Crispina Oakse do ramene. Rozložitý Ir zívl a neochotně se posadil na posteli. Promnul si oči, uhladil vlasy, oblékl se, popadl batoh a už klusal na letištní plochu. Trochu ho mrzelo, že prohrál sázku, dal deset liber na to, že odletí až po víkendu. Zíval ještě, když si s ostatními sedal na tvrdou lavici ve wellingtonu. On i další z jednotky už měli čutory naplněné svěcenou vodou a kuše opřené o kolena. Speciální rychlonabíjecí mechanismus a malé zásobníky plné dubových minikolíků dosahovaly výrazné efektivity při likvidaci nepřítele. Vojáci měli i pistole na stříbrné kulky.

Letoun se pomalu rozjížděl po betonu ranveje a Crispinovi se poprvé sevřelo srdce strachem, vzrušením a zvědavostí.

Mířili na území temnoty.

Mohli jen malými okýnky pozorovat, jak ostatní wellingtony drží formaci a jejich stříbrem potřené kužely vrtulí a svislá ocasní plocha září ve svitu měsíce. Kapitán Stone nervózně obracel v rukou obrázek své manželky. Robert Hudson se na Crispina povzbudivě usmíval z protější lavice, ale zvláštní lesk očí ho zrazoval. Simmons, Gibson a Herbert si polohlasem šeptali. Snad odhadovali, co je v Normandii čeká. Peter Gabriel spal jako dudek.

Stone vstal a zašel k pilotovi s navigátorem, aby zjistil pozici. Pak se obrátil k mužům. „Tak jo, pánové, za pět minut vyskakujeme. Máte všichni křížky?“

Mužstvo kývlo.

„Dobře. Jdeme na to. Hodně štěstí, pánové.“

Crispin si ještě stačil strčit do pusy česnekovou žvýkačku.

*

Ilka Kaminská vstala, aby se převlékla a opláchla. Připadlo jí, že už se cítí lépe. První kroky byly stále nejisté, přece jen ležela velmi dlouho v horečkách v posteli.

Chystala se ze svého pokoje přejít rovnou do koupelny, když se z obývacího pokoje ozvalo tiché: „Iluško, to jsi ty?“

„Ano, mami,“ odvětila a zvědavě nakoukla do místnosti, odkud zaslechla matčin hlas.

A zamrazilo ji.

Matka seděla a nad ní stáli dva vysocí pánové v černých uniformách, na ramenou červené pásky ozdobené lebkou se špičatými zuby, trůnící v bílém kruhu. Černé čepice se štítkem a znakem zubaté lebky s hnáty položili na konferenční stolek. Jeden z nich měl světlé řídké vlasy a prosvítala pod nimi bledá kůže. Druhý byl mladší, s černými vlasy, a když se podíval na Ilku, usmál se. Jeho kolega se tvářil přísně.

Matka se chtěla tvářit vlídně, i když jí v očích plál strach.

„Já jsem Klaus,“ řekl mladší, došel k Ilce a potřásl jí rukou.

„Ilka,“ odpověděla. Doufala, že její hlas zní vyrovnaně, i když byla Klausova ruka studená jako led a kolem mladíka se vznášel slabý puch umrlčiny.

„Přišli jste nás sklidit?“ zeptala se rovnou.

„To je ošklivý výraz,“ řekl Klaus vlídně. „A předpokládám, že víš, jak sklizně opravdu vypadají.“

Věděla. Vojáci brali všechny, hlava nehlava. Vtrhávali do činžáků i vil a odváděli obyvatele do vlaků a pak do táborů. Co se tam pak s nimi provádělo, Ilka nevěděla a ani vědět nechtěla.

„Tak proč tu jste?“ zeptala se. Možná byla po horečce pobledlá, na síle jejího hlasu to ale nebylo poznat.

„Ty jsi po nemoci, viď?“ otázal se starší důstojník. Postavil se vedle Klause a pach zesílil.

„Ano,“ přiznala. „Měla jsem horečku.“

„Krvácela jsi?“ zeptal se tiše Klaus.

„Mojí dceři je devět, proboha!“ řekla matka. „Na tohle má ještě čas!“

„My nemyslíme tohle krvácení, madam.“

„Ano,“ řekla tiše Ilka.

„Ukážeš mi, kde?“ přidřepl si k dívce ten s prořídlými vlasy.

Ilka ukázala pět bodů na svém těle. Žádné stroupky, kůže byla neporušená.

„Jak ti máme věřit?“ zeptal se starší důstojník přísně.

Ilka se beze slova otočila, aby za chvíli ze svého pokoje přinesla zmuchlané prostěradlo. „Schovala jsem ho, protože jsem se vylekala a styděla jsem se,“ zašeptala. Měla z těch pánů strach, protože od starších sousedů slyšela o vojácích, a hlavně důstojnících v černých uniformách hrozné věci.

I přes přísný výraz staršího muže byli tito ale celkem vlídní.

„Nebolí tě teď často záda?“ zeptal se. Když Ilka kývla, vytáhl zápisník a něco si s pokývnutím poznamenal.

Klaus roztáhl prostěradlo a zíral na krvavé skvrny na látce. Nebyly velké, ale podle rozložení se dalo odhadnout, odkud z Ilčina těla krev vytekla.

Obě zápěstí, nárty a pravý bok.

Když důstojníci opustili byt Kaminských, starší si ihned zapálil cigaretu. Klaus se zaškaredil.

„Myslel jsem si, že jsi s tím svinstvem po smrti přestal.“

„Naopak. Teď, když mi nehrozí rakovina plic, je to mnohem zábavnější,“ řekl Herman Moltke s kamenným obličejem a dlouze potáhl. Pak vytáhl zápisník a poznamenal si Ilčino jméno. „Takže si to shrneme,“ pronesl v oblaku kouře. „Malá dívka, která má horečku a krvácivá zranění připomínající Kristovy rány, když zemřel na Golgotě. Co to podle vás znamená, hauptsturmführere Klinsmanne?“

Klaus se zamyslel a pokrčil rameny. „Nevím, Hermane.“

„To znamená, Klausi, že se něco chystá.“

„Od lidí?“ zasmál se Klaus. „Ty přemůžeme vždycky.“

„Myslíš,“ zasyčel Herman popuzeně, „že bych měl tolik vrásek,“ ukázal si na svraštělé čelo, „kdyby šlo o pitomé lidi? Podnět pro tohle pátrání přišel od vyšších míst a ta časem pro neopodstatněné báchorky plýtvat nebudou. Předpokládám, že ji máme pozorovat, a když bude nebezpečná, tak zabít.“

„To zní logicky,“ přiznal Klaus. „Nemáš hlad?“

Herman se na něj upřeně zadíval. „Já tě obdivuju. Máš kouzelnou letoru. Zatímco ti tu povídám o možném nebezpečí pro naše uspořádání světa, ty myslíš na jídlo.“ Pak se zasmál a poplácal mladšího kolegu po zádech. „Ale máš pravdu. Hlad kalí mysl. Půjdeme k Zubaté s kosou, prý tam dodali nové zboží.“

„Vážně?“

„Karl říkal, že dorazila první várka britských tmavovlásek.“

*

Popruhy padáku ho řezaly do ramenou a on si uvědomil, že si je v narůstajícím děsu přitáhl až moc. Doufal, že než se mu odkrví ruce, dopadne na zem.

Když uslyšel šum křídel, začal si mumlat nejzákladnější modlitbičku, kterou znají dokonce i ti nejzarytější neznabozi.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ mumlal tichým hlasem a vyndal ze záňadří malý stříbrný křížek. Pokojně klesal vstříc normandským lesům, v téměř posvátném bezvětří zíral nahoru k noční obloze. Česneková žvýkačka byla odporná, ale Crispin i tak systematicky pracoval čelistmi. Jak se blížil k zemi, modlil se, aby se nenabodl na nějakou větev. Jako zázrakem zafoukal vítr a ještě ho stačil poponést nad malou mýtinku. Crispin klesl do mokré trávy a ucítil vůni hub. Okamžitě si odepnul padák a sykl úlevou. Ruce ho mravenčily.

Vedle něj něco spadlo na zem a on zařval hrůzou. Nebyl to však nepřátelský útočník, ale jeho spolubojovník. Mrtvý. Crispin k němu popoběhl, aby zjistil, jestli ho zabila smůla, nebo temná síla.

Podle rozervaného hrdla soudil na druhou variantu. Crispin chtěl odjistit kuši, kterou členové britské armády standardně nosili u boku, ale zjistil, že ji při pádu ztratil.

Něco dutě žuchlo opodál a Crispin na to hned zaměřil pozornost. Zamrazilo ho v zádech, ale nedokázal od toho tmavého balíčku odtrhnout oči. Ten se třepetal a ošíval. Pak se bytost převalila na bok a začala se zvedat. Matně černá kůže se napínala na rachitickém hrudníčku. Bylo to holohlavé, s předkusem a zubaté. Dívalo se to na Crispina hladově, a zároveň to kňučelo. Crispin si všiml rozervaného křídla, které se bytosti chvělo nad levým ramenem.

Cosi toho nelidského parchanta pěkně zřídilo, ale i tak se zajatý svým pažravým chtíčem belhal ke Crispinovi. Ten vytáhl nůž, ocelová rukojeť ho chladila do ruky, stříbřená čepel se chladně leskla. Pistole možná byla rychlejší, ale hluk výstřelu by mohl přitáhnout nevítanou pozornost.

Netvor se zarazil a zíral na zbraň.

„Tak pojď, ty kriple,“ řekl Crispin, aby si dodal kuráž.

Tvor zakňučel. Pajdal k vojákovi s odpornou trpělivostí, a i když byl zraněný, měl slušnou rychlost.

Crispin vyrazil proti oslabenému, ale stále nebezpečnému nepříteli.

*

Ilka znovu propadla horečkám. Katarina otírala dceři rozpraskané rty a převlékala zpocené košilky. Tentokrát navíc Ilka křičela bolestí. Jednou Katarina její stigmata zahlédla – bez varování se dívce na rukou a nohou otevřely rány, z boku se začala řinout krev. Po několika okamžicích však rány zmizely. Krev zůstala. Katarina se začala okamžitě modlit.

Když měnila Ilce už čtvrtou košilku, zavadila na zádech o dva hrbolky. Opatrně holčičku převalila na břicho, odhrnula jí košili až po krk a začala výrůstky studovat. Byly těsně pod lopatkami, jako kdyby se jí výčnělek dotyčné kosti rozdvojil. Kůže na nich byla zarudlá a citlivá.

Katarina na jeden z výrůstků opatrně sáhla a Ilka zakňourala. Jemně dceru posadila, zvedla jí ruce a přetáhla košilku přes hlavu. Tentokrát se na výrůstky jen podívala. Opatrně dceru převlékla, uložila a propocenou košilku hodila do vany. Pak ji vypere.

Nevěděla přesně, co se děje, ale byla si absurdně jistá, že její dcera neumírá.

*

Crispin po několika hodinách nedokázal najít nikoho ze svých bratrů v boji, a tak už pomalu propadal panice, zatímco se kolem něj smrákalo. Ještě před několika lety byly divné zvuky v lese jen nositeli iracionálního strachu, ale nyní, a navíc na okraji Říše Thule, zhusta nesly smrt. Často se díval na nebe, jestli nezahlédne alespoň rudou světlici.

Došel na mýtinu a zkoprněl.

Na louce tančila dívka. Crispinovi šly od úst obláčky páry, ale ona byla oděna ve velmi lehkém šatu. Bledé tělo tančilo podle neslyšené hudby.

„Madam?“ otázal se Crispin do ticha. Odvážil se k ní přijít blíž a ucítil silnou vůni lesa, která vzlínala dívce z kůže. Ke své hrůze zjistil, že je vzrušený.

Podívala se na něj bledýma očima.

„Neviděla jste tudy projít nějaký vojáky?“

Zavrtění hlavou.

„To je v prdeli, madam, protože sám tady asi nepřežiju ani tuhle noc,“ zalamentoval.

Dívka mlčky natáhla ruku.

„To mám jako jít s váma, madam?“

Přikývnutí.

„Asi nic neztratim, když to zkusim,“ konstatoval a vzal dívku za ruku.

Ta se spokojeně usmála.

Zavedla ho do lesa, ale jak dlouho šli, to Crispin nedokázal odhadnout, protože od okamžiku, kdy dívku vzal za ruku, jako kdyby mu smysly zahalil hedvábný závoj. Měl pocit, že je dívka jedinou bytostí v celé zatracené Normandii, které je radno věřit.

Cosi v jeho hlavě ale bilo na poplach. Začal se maličko kroutit.

Dívčin stisk zesílil. Podívala se na Crispina znovu, a už vůbec nebyla krásná. Začal křičet, ale bytost ho táhla stále dál a dál. Voják nahmátl nůž a bodl dívku do paže, kterou ho držela. Ta zavřeštěla vztekem a bolestí, načež se vypařila.

„Já bych se moc nepředkláněl,“ ozval se za ním hluboký hlas. „Bludičky naváděj lidi do propastí a pak shrábnou duši. Pitomý magický rezidua, ale dokážou potrápit.“

„Děkuji, příteli,“ řekl Crispin a otočil se k původci hlasu. Pak ale ztuhl a stiskl rukojeť nože ještě pevněji. Zároveň vytáhl z pouzdra pistoli.

„Hou hou, ne tak zhurta, vojáku,“ zvedl nově příchozí velké tlapy. „Neublížím ti, věř mi.“

Crispin si konsternovaně uvědomil odér mokré zvířecí srsti a horký, zdechlinou páchnoucí dech. Zíral do žlutých šelmích očí a uvědomil si, že kdyby nebyl vlkodlak na jeho straně, už by byl dávno mrtvý.

Šelma nabídla Crispinovi tlapu. „Joachim Rott, dříve hlídací pes jednoho oberstumführera SS, dnes zběh.“ Jak mohlo to zvíře mluvit? Vždyť k tomu nemělo uzpůsobené hlasivky… jenže stejnou záhadou byli i další obyvatelé Říše Thule.

Crispin zamrkal a nic neřekl. Stále byl ohromený z toho, kdo ho zachránil.

„Musíš bejt hladovej.“

„Pravda,“ přikývl Ir.

„Tak chvíli počkej,“ řekl Joachim a odběhl do temnoty lesa.

Crispin za chvíli uslyšel hlasité šustění. Vlkodlak se k němu pomalu vracel a za sebou táhl za běh mrtvou srnu. Měla rozdrásané hrdlo a otevřené břicho. Vyhřezlá střeva obalilo listí.

„Před pár minutama jsem ji skolil,“ hlásil Joachim.

„Takže jsme tě s bludičkou vyrušili od jídla?“

Vlkodlak se zazubil. „Vezmi si z ní, co potřebuješ, a rozdělej oheň. Za prvý zahání zlý věci a za druhý, pokud se pamatuju, lidi moc syrovýmu masu neholdujou.“

***

Ilka tápala v temnotě, ze které čas od času zazněl děsivý skřek. Záda ji bolela, krvácela z ran na nohou, rukou i boku, ale cosi ji nutilo pajdat dál a dál. Udivilo ji, jak je sen živý – bosé nohy jí klouzaly v blátě a občas šlápla na malou větvičku. Temnota se začala projasňovat, jako by rychle svítalo. Les kolem ní voněl brzce jarní syrovostí a skrze stromy viděla nějaké baráky. Jenže jak se blížila, výhled jí cupovaly černé zubaté linky ostnatého drátu. I přesto ji neviditelná ruka táhla dopředu. Ilka chtěla zavřít oči, protože nebezpečné překážky se neúprosně blížily, ale nemohla. Zírala stále dopředu. Ale nenarazila na nic. Bylo to, jako kdyby se prosila skrz pevnou hmotu a pak byla na druhé straně.

Minula pětici mužů, kteří na lískové bedýnce položené na bok a překryté hadrem hráli v kostky. Žádný nezvedl zrak od hry. O kus dál seděla na zápraží hrubě stlučené barabizny žena a zírala do neznáma. Všichni vypadali dobře živení, plné, kulaťoučké tváře, osvalená těla, i když byli oblečeni v pruhovaných mundúrech. Ilce hned došlo, že kouká na vězně.

Zařičela siréna a všichni vězni se vykolébali z baráků. Hráči vstali a postavili se na konec řady, která se nepokojně vlnila do padesáti metrů délky.

Z velitelské budovy, která stála naproti barákům, vyšli dva černí andělé a jeden muž v doktorském plášti. Uniformy důstojníků byly čisté a vysoké holínky se leskly. Ilce se rozbušilo srdce, ale ani hladovci ji neviděli.

Jeden z důstojníků vytáhl z kapsy papír a začal ho rozkládat. Pak vyvolával jména. Jejich nositelé vykročili z řady. Oči upírali k zemi.

Druhý černý anděl vytáhl mauser a jednoho po druhém střelil do čela.

„Měli špatnou krev,“ řekl někdo vedle ní. Ilka se otočila a spatřila vysokou štíhlou ženu v bílém rouchu a s obrovskými křídly. „Proto je ten důstojník zabil.“

Ilka se otřásla. „A co dělají s dobrými?“

Žena mlčky ukázala na velikou betonovou budovu na protější straně tábora. Masivní komín se ztrácel v mlze.

„Původně tam podle Eichmannových plánů měli umírat židovští vězni otrávení plynem a následně je měli pálit. Jenže dřív, než se toto začalo dít, mágové z Thule vyvolali hladovce. Ale i ti si pro tábory našli uplatnění.“

„Ty jsi anděl?“ zeptala se Ilka. Vzpomněla si na malé obrázky buclatých dětí s krátkými křidýlky. Žena stojící vedle ní je nepřipomínala ani náhodou.

„Snažila jsem se ti zjevit v podobě, která by pro tebe byla uklidňující,“ pravila okřídlená. Vzala ji za ruku. „Pojď. Musíme se podívat dovnitř.“

Ilce se rozbušilo srdce a strachy zakňourala. Snažila se zapřít, ale ženin stisk nepovolil. Otočila se k dívence a přidřepla si k ní.

„Je nutné, abys věděla, co tu dělají. Pak pochopíš, jak důležité je tyhle věci zastavit.“ Přesvědčení v ženiných očích jí nakonec pomohlo pohnout se vpřed. Popotáhla, ale přikývla. Její strach to ovšem nezmenšilo.

Jenže ve chvíli, kdy měla s okřídlenou ženou projít dveřmi do třetí pece konzervačního tábora Auschwitz-Birkenau, kdesi zpovzdálí začal cinkat budík.

***

Ráno Joachim zachytil stopu prchajících lidských bytostí a Crispin doufal, že jsou to jeho kamarádi z jednotky. Kráčeli s vlkodlakem po normandském lese, který si po rozednění nárokovali ptáci, hmyz a drobní savci.

„Povídá se, že vlkodlaci žerou lidi,“ řekl Crispin. „Teda aspoň u nás.“

„Ale kdepak. Tady nesmíme. Jen strašíme a naháníme. Každá lidská bytost je teď hodně cenná.“

„Kvůli… tamtěm?“

„Hladovcům? Jo.“

„Proč jsi zběhl?“

„Protože jsem panince jednoho hladoveckýho oficíra rozsekal držku na maděru.“

„Proč bys to dělal?“

„Protože mě ta píča tejrala. Elektrikou. Měla takový malý smažítko, kterým to do mě prala, až jsem se svíjel a řval bolestí.“

„Tak si to zasloužila.“

„To jo. Jenže v thulský ústavě je napsáno: Neublížíš příslušníkovi vyšší kasty. To se totiž trestá smrtí. Takže jsem zdrhnul sem do žabožroutova, abych měl klídek. Občas pomáhám místním a napadám hladovecký jednotky, abych je nasral.“

„Ty je nemáš moc rád.“

„Ne. Nemám. Voni sou jakože na vrcholu, pak jsme my čokli a vy v roli žrádla. Prima pozice.“ Joachim mluvil hořce. „A ty seš vodkaď? Smrdíš vírou na sto honů.“

„Irsko. Rodilej Dubliňan.“

„No jasně. Hodně vás zdrhlo na Man, že jo?“

Crispin se zarazil. „Vy o základně v Douglasu víte?“

„Samozřejmě. Jenže nejste blbí a prolejváte se svěcenou vodou nebo žvýkáte ty svý smradlavý česnekový gumy vod rána do večera, takže jste pro hladovce vadný. Kolikrát se můj páníček mohl vzteky posrat, když mu jeho kámoši hlásili, že se hladovecký eskadry k Manu ani k Irsku nemůžou vůbec přiblížit.“

„Už je mi z tý česnekový chuti na blití, přiznám se.“

„Ale i díky tomu se furt držíte. Ostatní to podcenili. Nevěřili, že mágové z bratrstva Černýho slunce fakt uspěli. Himmler a ta jeho banda pošahaných zmrdů. Sice vyvolali drobet něco jinýho, než chtěli, ale vyvolali. Než to ostatním státům došlo, už jim bytosti z děsivejch historek klepaly na dveře. A jelikož vypadaly jako esesáci nebo gestapo, lidi se báli jim neotevřít. Proto to bylo tak rychlý.“

„Oni je… mění?“

„Málokdy. Uvědom si, kolik by tu bylo dalších hladovejch krků.“

*

Katarina vstala a ještě v košili dokráčela do dceřina pokoje. Ilka spící na boku nespokojeně zavrněla, protože ji hlučný mechanický budík vytrhl ze sna.

„Nemáš zase horečku?“ starala se a položila dceři dlaň na čelo.

„Je mi dobře, mami,“ řekla Ilka.

„Obrať se na břicho. Podívám se ti na záda, ano?“ nařídila Katarina vlídným, ale pevným hlasem.

„Mami,“ zasmála se do polštáře Ilka, „já už jinak spát nemůžu. Ty věci mě tlačí do zad.“

„Jaké věci?“ zneklidněla Katarina a shrnula z dcery peřinu. Když jí pak vyhrnula košili až ke krku, prudce sebou trhla.

Hrbolky vyrostly. Teď jí přišlo, že z Ilčiných zad vyrůstají dvě malá kuřecí křídla i s opeřením.

„Hrozně to svědí,“ vzdychlo děvče. „Doufám, že to co nejdřív skončí.“

„Ilko, ty víš, co se s tebou děje?“ Co nejklidněji jí košilku zase stáhla. Přitom si tiše odříkávala modlitbu. Nebyly sice Židovky, ale když přišli hladovci, přestalo to být důležité. Mojše odnaproti a jemu podobní své žluté hvězdy, kdysi míněné jako symbol posměchu, teď nosili naopak jako symboly jednoty.

Dnešek byl dobou plnou paradoxů.

Katarina znovu dceru přikryla a pak vyběhla na pavlač, aby si mohla co nejrychleji zapálit cigaretu a vtáhnout do sebe první dávku dočasného uklidnění.

Uvědomila si, kolik lidí už za dobu, co přišli hladovci, zmizelo. Hlavně ti zdraví, dobře živení. Bylo jedno, jestli to byl Žid, křesťan, pohan nebo pravoslavný. Předtím bylo alespoň trochu jasné, po kom Němci jdou a koho nechají být. Dnes jsou lidé vydáni napospas manýrám těch… věcí.

Co když je její dcera obětí nějakého úchylného kouzla? Co když s ní manipulují oni? Co z ní bude, až proměna skončí? Bude ji chtít zabít vlastní dítě?

Podívala se na hodinky, spěšně dokouřila cigaretu, nedopalek odcvrnkla přes balkon dolů a vrátila se do bytu. Trochu se zarazila, když uviděla Ilku stát v předsíni, ale když ji dcera objala, malinko se jí ulevilo. Katarina se převlékla do honosnějších šatů, vzala si kabelku a vykročila do varšavských ulic, na kterých se lidé vší silou tvářili, že se vlastně nic tak děsivého neděje.

*

Když Joachima přivítaly namířené zbraně, zůstal klidně stát a se zvednutými tlapami vyčkal, až své jednotce Crispin vše vysvětlí. Peter Gabriel obcházel vlkodlaka se směsí respektu a zvědavosti. Kapitán Stone při rozhovoru s Crispinem mezi čtyřma očima pokyvoval a tvářil se vážně. Zbytek vojáků neucukl s hlavněmi pušek ani o píď.

„Zkurvenej Satanášův poskok,“ ucedil Leslie Herbert.

„Crispina ale nezabil,“ zapochyboval Rob Simmons.

„Já bych mu věřil,“ prohlásil rezolutně Matt Gibson a sklonil zbraň. Ostatní se na něj udiveně podívali, ale nakonec sklonili pušky a kuše i oni.

„Díky, hoši,“ řekl Joachim smířlivě.

Vojáci mlčky kývli. Rob se uklidnil, a tak si zapálil cigaretu.

Posádka sídlila v rozvalinách Carentanu. Crispin nepochyboval, že největší paseku neudělaly jednotky nepřítele, ale Spojenci při prvních invazních pokusech. Na zmrzačených zdech byly ještě vidět pramínky stříbra ze speciálních bomb.

„Doporučoval bych co nejvíc ujít ve dne,“ řekl Joachim a znovu si vysloužil zamračené pohledy. „Tady v Normandii je to samý políčko a rovina, takže se vám bude štrádovat celkem svižně, ale jakmile padne soumrak… radím vám někde se zabednit a do rána nevylézt.“

„Řekl bych, pánové,“ vložil se do hovoru kapitán Stone, „že bychom měli našeho nového přítele poslechnout. Takže se zvedáme a jdeme.“

Pánové sice hromadně láteřili, ale nakonec se dali na cestu.

*

Klaus by nikdy před Hermanem nepřiznal, jak je mu celé tohle divadélko vždy ze začátku odporné. Předstíraný zájem, i když je téměř okem postřehnutelné lačné chvění frau Moltke. A její manžel si nepřikládá k ústům ubrousek tak často, že by pokašlával, ale protože slintá. Klaus si své oběti rád rdousil sám, nejlépe ve stínu, aby co nejrychleji ukojil hlad a oběti co nejvíc ušetřil trápení. Pořád ještě jim sklápěl víčka nad vytřeštěnýma očima, protože se jim do nich odmítal dívat.

Nepotřeboval vidět skrz jiné, jak je při krmení odporný.

Jenže Herman byl přeci jen nadřízený, a i před proměnou s Klausem udržovali formálně přátelský vztah. A tak se jen změnilo menu, čas zůstával. Každá druhá sobota v měsíci. Jejich druh měl jistou imunitu proti světlu, a tak nikomu nevadilo, že velkými okny vniká do rezidence Moltkeových tlumené polední slunce.

Dnes byly k dispozici tři dívky. Vysoká zrzka s orlím nosem a plochým hrudníkem, malá baculatá blondýnka a tmavovláska s modrýma očima. Klaus se trochu podivil, většinou byl k mání i muž pro Hermanovu choť.

Zřejmě měla dnes chuť na ženskou krev, a nejen na ni.

Jenže Klaus nevnímal ani nucené švitoření Helgy Moltkeové, ani neupřímný smích jídla, přeci jen podbarvený špetičkou nedůvěry. Myslel na malou Kaminskou a na to, proč Hermana tak znepokojila. Malé, po nemoci se zotavující polské děvče, potenciální kořist. Jenže Klaus cítil, že se jí nemůže dotknout, i kdyby ji stokrát chtěl vysát do poslední kapičky.

Co bylo s tím děvčetem jinak? V co se měnilo?

„Klausi, můžete nám to potvrdit, že?“ zdvořile se na něj otočila Helga a její černé zorničky ho přísně varovaly, ať to nezvorá.

„Ano, jistě,“ řekl Klaus a rychle zapátral, jestli přeci jen nezachytil, o čem je řeč. Ale v mysli měl zmatek.

„Vidíte, že jsem nelhala,“ prohlásila vítězoslavně Helga.

Dívky se mechanicky usmály. Narkotika v jídle a pití už asi začala působit.

Bez drog by to při hromadném stravování nešlo. Herman Klausovi kdysi rozčileně vyprávěl, jak to dopadlo, když si Helga vymínila oběd bez drog. Celé to martyrium shrnul do jediné sarkastické věty na závěr: „Další jídlo museli být malíři, a než jsme je vypili, vymalovávali nám půlku bytu po těch předchozích.“

Navíc bude jídlo na nějaké ty doplňkové hrátky vláčné a ochotné. Klaus byl vděčný, že bude pro každou dvojici pokoj sólo, protože vidět šlachovitou Hermanovu postavu, jak monotónně a bez vášně souloží se zdrogovanou obětí a Helga se svými povislými prsy a velkým zadkem dělá mechanicky to samé s mužským jídlem, stačilo jednou. Později o tom raději více nemluvili. Nic v tom nebylo, jen prostá mechanika zvyklosti. Od té doby se Klaus se svou obětí zamkl v samostatném pokoji a odbyl tu věc co nejrychleji. Z Helžina pokoje se někdy ozývaly táhlé výkřiky, protože ráda oběti okusovala na choulostivých místech a dávka drog nebyla tak silná, aby přehlušila bolest. Klaus nepochyboval, že totéž bude dělat i dnes večer. Herman zase oběti rád drásal až na kost, rozevíral je a doslova vysával zevnitř.

Jediné, co Klause opravdu zajímalo, bylo, jakou mu Moltkeovi nechají. První si samozřejmě vybíral Herman jako pán domu. Pak Helga, a co zbude na Klause, to se uvidí. Klaus tedy trpělivě zachycoval aspoň část rozhovoru, který ale už trochu křečovitě vedli oba manželé mezi sebou, protože jídlo lehce zvadlo.

„Řekl bych, že je tak akorát čas,“ řekl Herman a baculka se mechanicky usmála. Pán domu si nepřekvapivě vybral tu nejkrásnější, modrookou tmavovlásku. Z rozhovoru vyplynulo, že je to Švýcarka s polskými kořeny. Klaus se v duchu uchechtl, protože věděl, jaké diplomatické haló by nastalo, kdyby se provalilo, že německý oficír sežral švýcarskou občanku, když je její rodná hrouda přísně neutrální vůči všem bojujícím stranám. Kyprá blondýnka byla z Domažlic a přicestovala sem za bratrem a nosatá zrzka byla z irského importu. Měl pocit, že ta s drogou zápolí nejvíc, tvářila se napjatě a byla bledší, než když zasedala ke stolu. Pak zakňourala: „Mně je zle.“

„Drž hubu,“ zavrčela Helga a tím z ní hraná zdvořilost definitivně sklouzla. Dívce se rozšířily oči děsem, protože se postarší, ale stále elegantní hostitelka v obličeji měnila v něco dravého a odpudivého. Vystouply jí nadočnicové oblouky, protáhla brada, vyjely špičaté zuby a zčernaly oči od koutku ke koutku.

„Dali jste jim toho málo,“ zaváhal Klaus nejistě.

„Dali jsme jim, co jsme doma měli,“ řekl Herman s nelibostí a také se proměnil.

Helze s prasknutím povyjela z úst horní čelist. Měla teď solidní předkus a už nemohla mluvit.

Skvělé. Takže dneska se to všechno odehraje přímo tady u stolu.

Klaus si v duchu povzdychl a proměnil se také. Nesouhlasil, ale už byl skoro šílený hlady.

Zrzka se prudce zvedla od stolu a roztřeseným hlasem začala blekotat: „Hajzlové, mě nedostanete, vy hajzlové…“

Klaus nedbal na pořadí, a protože mu byla nejblíž, hladově po ní skočil. Převalila se přes židli, která s hlasitým bouchnutím upadla na zem. Šel jí zuby po krku, ale neměla zvrácenou hlavu tak, aby se zakousl rovnou do tepny. Zírala na něj, oči vytřeštěné, a začala příšerně vřískat. Klaus jí zaostřené nehty zabořil do krku a vyrval jí hlasivky. Civěl jí přímo do hrtanu a ona bublala a pískala jako pokažený tlakový hrnec. Prudce jí zvrátil hlavu doleva a zakousl se do tepny. Srkal a komíhal jazykem v ráně a jeho šílenství pomalu odplouvalo pryč. Drtil jí levačkou prsní kost, a tak přesně věděl, kdy vydechla naposledy. Pak se otočil, aby pozoroval při hodování svého nadřízeného a jeho ženu.

Herman už se staral o modrookou tmavovlásku, kterou si přitiskl ke zdi mezi dvěma okny, roztrhal jí krémovou blůzku a přitom rozdrásal i kůži. Křičela, ale brzy sotva popadala dech. Držel ji pod krkem a ukousl jí levou bradavku, přičemž pokračoval hlouběji, hryzal a plival kousky rozžvýkaného prsu. Když se dostal až k žebru, s hlasitým prasknutím ho zlomil, přičemž dívka přestala křičet a začala dávit krev. Helžina hlava se prokousávala prostorem pod blondýnčinou sukní, která se brzy začala propíjet krví. Klaus nepochyboval, že své oběti vykusuje velké kusy masa ze stehen od kolenou a pomalu se propracovává k tepnám. Blondýnka vřískala, šílená bolestí, tmavovláska už jen bublala a pomalu se dusila. Herman ale nepřestal, dokud se neprokutal k srdci, aby se ho mohl zakrvácenými prsty dotknout a vyčkat na poslední úder. Teprve pak prokousl blondýnce krční tepnu, aby zachoval dekorum.

Helga se ani ke krku nedostala, blondýnku vysála zespoda do poslední kapky.

Těsně po proměně měl Klaus alespoň mlhavý dojem, že se dokáže vzepřít, pozvracet a utéct pryč s tím, že raději vyhladoví, než aby tohle zakoušel znovu.

Jenže nakonec se i jemu stíhání a zabíjení jídla stalo nutnou rutinou. Opět zklamal sám sebe.

Proto teď pouze vstal, oblékl si kabát, aby skryl zakrvácenou košili, poděkoval Hermanovi s Helgou za pohoštění a odešel, protože odstranění ostatků bylo na hostitelích.

*

Vlkodlak vstával brzy ráno, ještě než slunce vylezlo nad vrcholky stromů. Než se vrátil zpátky k vojákům, ti posnídali konzervy, které si táhli s sebou, ohřáté na ohni. Pak vyrazili znovu na cestu.

Normandská krajina byla nedotčená, vlídná, ale mrtvoly vyhladovělých zvířat a jeden vzteklý pes, kterého musel Crispin zastřelit, napovídali, že i němé tváře přišly o poslední jistoty, které jim život mohl poskytnout. Za ten výstřel dostal od Stonea pěkně vynadáno, protože zvuk se nesl hodně daleko. Na pár minut zbystřili a semkli se k sobě, evidentně však na sebe nikoho neupozornili. Pak vykročili opět normálním tempem.

„Pořád to zkoušíte, co?“ otázal se Joachim, když kráčel vedle Crispina. „Prorazit až ke kořenům všeho zla.“

„Jo. Pokud je alespoň malá šance, jak ty sráče porazit, musíme ji chytnout za pačesy,“ řekl irský voják. „Navíc jsme dostali z nepřátelského území zprávu.“

„Jakou?“ optal se vlkodlak.

„Nevim, ale asi naše velení rozrajcovala tak, že se ještě jednou pokusili vsadit pár britskejch křesťanskejch duší.“

Nebylo žádné vedro, ale slunce svítilo, a tak se Crispin začal potit. Sundal přilbu a připnul si ji k opasku.

Pomyslel si, že budou asi čím dál vděčnější za dny bez konfliktů.

*

Ty věci rostly a Katarina s obavami opět otírala Ilčino zpocené čelo. Byly to zvláštní stavy. Doba, kdy děvče upadalo do bezvědomí nebo extrémně hlubokého spánku, se střídala s hodinami, kdy byla alespoň schopná zvednout se a jít se převléknout. S matkou skoro nemluvila, jako kdyby byla plná jakéhosi úděsného poznání, které se k ní dostávalo ve chvílích, kdy tvrdě spala.

Pak už musela spát dívka nahá a Katarina konečně byla schopna si i přes neutuchající nevíru spojit to, co vidí na dceřiných zádech, s tím, co znala z Bible.

A když s ní pak jednoho rána mluvila u snídaně, pochopila, že se v její dceři usadilo něco mnohem, mnohem staršího než Ilka.

„Viděla jsem to uvnitř,“ řekla takřka nenuceně a napila se melty.

„Kde?“ nechápala Katarina, která si četla ranní noviny a dceru poslouchala jen na půl ucha, byť byla ráda, že je jí teď lépe. Bylo to zčásti i proto, že se na ni nechtěla dívat. Pořád ještě nemohla.

Tvoje dcera má křídla.

Snažila se soustředit na tučný titulek první stránky Warszaw Tagbladet, kde propaganda vychvalovala těžký, ale trpělivý postup na východní frontě a brzký útok na Stalingrad, než udeří zima. Další článek oslavoval velký diplomatický triumf říše v podobě paktu o neútočení uzavřeného se Spojenými státy. Heinrich Himmler i prezident Roosevelt vypadali nad papírem a s pery v ruce velmi spokojeně, i když u reichsführera to musela být těžce cvičená póza.

Tvoje dcera je anděl.

„V táboře.“

„Jakém táboře?“ nechápala Katarina, přičemž se při čtení novin nehnula ani o píď.

„Osvětimi,“ odpověděla Ilka a ukousla kus chleba s margarínem. „Chceš o tom slyšet? Dělají tam pokusy na podobných dětech, jako jsem já.“ Děvče chvíli mlčky studovalo hladinu melty v hrníčku.

„Ne,“ řekla Katarina, pomalu odložila noviny a přece jen se odvážila na svou dceru pohlédnout. Obludná křídla, až příliš mohutná a těžká pro její drobné tělo. Zamořila Ilčina záda tak strašně rychle…

„Je až moc věcí, které poslední dobou nechápu, Ilko.“ Nechtěla křičet, opravdu nechtěla, ale strach a nepochopení začaly odkapávat z každého slova, které pronášela vyšším a vyšším tónem. „Zdá se ti o mrtvých na místě, které podle tisku neexistuje a já sama jsem o něm slyšela jen pár šeptaných zmínek. A ještě ti ze zad vyrostou tyhle…“ bezmocně mávla k dceři rukou. „V co ses změnila? Božího posla? To je přece… nemožné. Co si o tom mám myslet?“

„A dokázala sis před několika lety představit, že se tu budou producírovat nemrtví a brát si z nás, co chtějí?“

Katarina mlčela a pak chraptivě odpověděla. „Ne, nedokázala.“

„Já ještě nevím, jaké je moje poslání, mami,“ pokračovala Ilka klidným, vyrovnaným hlasem a zpříma se podívala do Katarinina brunátného obličeje. „Ona mi to tlumočí… po částech.“

„Ona? Kdo ona?“ vykřikla Katarina. „S někým se scházíš, když nejsem doma?“

„Uklidni se!“ poručilo děvče a ohromená Katarina zmlkla. „Žena v mých snech. Je ti podobná, jako tvoje dvojče. Má taky křídla. Procházíme táborem a ona mi to říká. Je toho moc, tak to trvá víc… snů.“

„Pověz mi o tom,“ podvolila se nakonec Katarina tiše.

„Nebudeš už křičet?“

„Ne, sluníčko, nebudu.“

„Tak dobře.“

Katarina se alespoň trochu uklidnila a pozorně poslouchala dceru. Už konečně dokázala chápat některé zprvu neuvěřitelné věci.

Co ji ale po Ilčině monologu pořád hlodalo, bylo vědomí, že ji dcera dříve či později musí opustit.

A že ona odteď ví informace, za které by ji mohla geheime staatspolizei klidně popravit.

*

Crispin klidně oddychoval po téměř celodenním pochodu a zíral na noční nebe poseté hvězdami. Trochu se mu svíralo srdce, protože se tuhle noc nestihli ukrýt v nějakém stavení, a tak spali pod širákem. Z česnekových žvýkaček mu dřevěněl jazyk a měl pocit, že vypil a vychcal tolik svěcené vody, že už posvětil půlku Normandie. O kus dál podřimoval Joachim, vrčivě oddychoval a občas zakňučel. Ostatní chlapi z jednotky spali maximálně pár metrů jeden od druhého. Crispin slyšel tichounké pobrukování Petera Gabriela, který měl spolu s Lesliem Herbertem hlídku.

„Měl bys bejt ticho,“ ozval se tlumeně Leslie, „nebo nás hladovci uslyší.“

„Nasrat,“ zavrčel Peter procítěně. „Jen ať přijdou, zbušíme je všechny, zmrdy pekelný.“

„Tak nebuď kokot a nech nás trochu vyspat,“ houkla jakási z tmavých hrud, pod kterou se choulil voják. Svou žádost podtrhla zívnutím. „Nebo ti ráno nachčiju do bot,“ dodala a za chvíli se ozvalo chrápání.

„A já mu zacpu hubu smradlavou fuseklí,“ zasmál se tiše Peter, ale broukat přestal.

Crispin konečně zaplul do mělkých vod spánku, tam, kde se skrývají noční můry a jsou připravené vyskočit. Byl zvyklý porvat se s nepřítelem a bylo mu jedno, kdo a z jakých horoucích pekel ho proti němu vyslal.

Jenže vůči děsivým vzpomínkám byl bezbranný jako děcko.

*

Varšavští občané se rychle naučili, že jakmile uvidí na ulici hladoveckého oficíra se zkrvavenou bradou, je čas zrychlit a uklidit se někam do bezpečí. Pokud je jich víc, bývá to znamení, že se s největší pravděpodobností schyluje ke sklizni. Klaus si ráno rychle zadávil jednu nepříliš pěknou tmavovlásku v podjezdu, a zatímco ji vysával, pošilhával po hodinkách. Nechápal, proč jeho nadřízení tolik řeší dochvilnost, když čas v okamžiku, kdy jste de facto nesmrtelní, vlastně nic neznamená. Ale zřejmě se jich pár ještě nestačilo zbavit lidských zlozvyků.

Třeba i trestání za nedochvilnost nebo buzerování z titulu vyšší šarže. Proto se Klaus, sotva si odložil sluneční brýle, dočkal povolání na kobereček od Hanse Kriesla, Hermanova nadřízeného. Poslouchal Krieslovy kecy o odpovědnosti, systematičnosti a službě Říši a v duchu protáčel panenky. Samozřejmě že si byl vědom nedostatečné rozlohy říšského území, problémů s tvrdohlavými Rusy na východní frontě, pomalým postupem do Afriky a dalšími, ještě téměř netknutými kontinenty. Prezident Roosevelt přistoupil na určité spojenectví s Říší. Alespoň tak to psali v novinách. A Klaus se pravdomluvnosti německého tisku snažil věřit.

Mlčky se vrátil do kanceláře, ale zjistil, že Herman pořád ještě není v práci. Pokrčil rameny, usadil se a hmátl po novinách, kterým vévodil titulek o lepšícím se zdraví obergruppenführera Heydricha, jemuž se pomalu hojily jizvy po zásahu stříbrného granátu. Být ještě člověk, tak to nepřežije ani náhodou. Ale proměna hlavního velení německé armády byla první podmínkou pro udržení se v této funkci i důkazem, že se důstojníci pro úspěch říšské věci neštítí podstoupit doslova cokoli.

„Zločinci brojící proti Říši Jozef Gabčík a Jan Kubiš byli dva dny poté, co byli po přestřelce v pravoslavném chrámu svatých Cyrila a Metoděje zajati, popraveni na Malostranském náměstí.“ K tomu nechyběly dva obrázky siluet, které v době pořízení snímků už nebyly lidmi.

Nu což, pomyslel si Klaus, pořádek je třeba udržovat. Ještě aby se nám jídlo vzpouzelo tak, že by nás začalo likvidovat.

Další zprávy byly též radostné. Po anexi Moskvy ve dvaačtyřicátém, i když to po Žukovově povolání sibiřských posil vypadalo všelijak, se sice pomalu, ale úspěšně táhlo na Stalingrad. Sověti byli tvrdí jak nepečené kaštany, navíc věčně schovaní v těch svých tancích, které stačili opatřit stříbrnými náboji, ale po trpělivém, systematickém vyhlazování pěchoty a obyvatelstva se wehrmachtu dařilo postupovat do ruských útrob. Klaus si mimoděk vzpomněl, co dělá se svým jídlem Herman, a toto mu přišlo jako trefná metafora. Bylo mu jasné, že kdyby tou dobou na východní frontě operovalo lidské německé vojsko, a ne hladovci, Říše by s ostudou musela couvat. Před pár měsíci se stavil na kapku krve se svým přítelem z gymnázia Petrem Bartovicem, který byl na chvíli v Berlíně, aby pak opět odcestoval na východní frontu.

„Víceméně to nevnímáš,“ řekl Petr, když se zhluboka napil z jemně broušené křišťálové sklenky. „Prostě ležíš pod sněhem jak špalek, zahrabaný, ale ne tak hluboko, abys neslyšel zvuk. No, a jakmile zazní křupání… vynoříme se ze sněhu a hlíny, a díky tomu, že jsou Rusáci posraní strachy, dokážeme je zabíjet rychle. Většinou stačí rozdrtit hrdlo, na hrátky není moc čas. Občas nám dá velitel za úkol nějakého proměnit a vrátit zpátky k jednotce, ať si je pozabíjí sám. Mám pocit, že tohle Stalina sere nejvíc, že proti němu používáme jeho lidi. Protože hlad je silnější než nějaká posraná vazba k vlasti.“

A v tu chvíli si Klaus uvědomil, že má Petr pravdu. Pokud by ho krmili Japonci, zůstal by u nich. Pokud Američané, sloužil by jim.

To, co dělá, vůbec nesouvisí s tím, kde se narodil nebo kým byl. Všechny jeho kroky jsou sice obaleny jakousi rutinou, ale prioritním pudem je nakrmit se. Kdekoli a kýmkoli. A občas byl Klaus sám sebou znechucený, že mu stačí k existenci jen tak uboze málo.

Tušil, co by se stalo, kdyby tehdy proměnu odmítl. Byl by hned popraven. Ale přesto se neubránil troufalé myšlence. Někdy jako drobný střípek mu na mysl vytanula představa, jaké by to bylo být znovu člověkem.

Jenže ji většinou odehnal hlad.

***

Byla to první bouře toho roku a ty míval Crispin rád. Vítr naříkal hlasem mrtvých duší, oblohu protínaly blesky a z nebe padaly provazce studeného, těžkého deště. Crispin byl promočený na kost a boty se mu bořily do bláta, ale trpělivě kráčel dál. Poháněla ho příjemná vyhlídka na suché šaty, oheň v krbu, zcela určitě teplé skopové a vlídný Irenin úsměv. Těšil se, až se opláchne, převlékne a nají, aby se pak přitulil k manželce a užíval si prostých jistot rodinného života. Opíral se o jasanovou hůl, kterou dostal od otce. Návštěva strýce Edwina dopadla, jak čekal. Starý pán ho nejdřív poslal ke všem čertům, aby po dvou sklenkách skotské změknul a začal si s ním povídat jako v dobách, kdy byl Crispin dítě. Edwin jej poté, co Crispinovi rodiče zahynuli po požáru v dublinské smaltovně, vychoval jako vlastního.

Kdyby bylo jasno a on by se otočil zpět k údolí, ze kterého stoupal, uviděl by vlak, který ho přivezl, jako droboučkou hračku odjíždějící ze stejně droboučkého nádraží. Jenže neviděl nic. Když se provazce vody změnily v kapky, tak aspoň špicoval uši, jestli nezaslechne píšťalu. Neslyšel nic, ale i tak se na chvíli zastavil, aby popadl dech.

Zavrtěl hlavou a vykročil.

Jenže vzápětí se zarazil, protože koutkem oka zahlédl směrem od pobřeží něco, co mu na bouřlivé počasí nesedělo.

Černý mrak. Temnější než bouřkový a rychle se blížil. Stočil se mírně k severu a Crispin pochopil, že míří k němu. Naštěstí v tu chvíli opět zhoustl déšť. Crispinovi se rozbušilo srdce a pro jistotu se spěchal schovat mezi dva kameny, které se už tisíciletí povalovaly pár stop od rozblácené cesty.

Šum křídel zesílil a Crispin měl pocit, že obloha potemněla ještě víc. Občas se nad ním ozval tlumený skřek, který mu vlil do útrob hrůzu. Věděl, kdo nad ním letí. Jen ho vyděsilo, že už jsou tak blízko…

Mířili na město.

Jakmile nabyl jistoty, že jsou pryč, Crispin se zvedl. Zamračeně zíral na město, ochromený vzteklou bezmocí, protože i kdyby stokrát chtěl, nemohl je varovat.

Otočil se a zrychlil krok. Za pár minut už by měl vidět alespoň siluetu vlastního domu.

***

Klaus už dlouhá léta bydlel ve skromném, ale útulném bytečku nedaleko varšavského ghetta, takže to při sklizních neměl do práce daleko. Uvědomil si, že od proměny vůbec nebyl doma v Německu, a netušil, jak to tam teď vypadá. Ani netušil, jestli byla jeho rodina proměněna, nebo raději zemřeli. Byl by rád přiznal, že se mu stýská, ale měl pocit, že všechny emoce, kterých byl jako člověk schopen, nahradily jen vzpomínky na to, jak má v určitých chvílích reagovat. A to ho rozčilovalo k zbláznění.

Ale setkání s malou Kaminskou mu přišlo jako ozdravná kúra. Měl pocit, že zase něco cítí. A on zase poznal, že se cosi děje s ní. Navíc se ho zmocňovalo čím dál silnější přesvědčení, že by její proměnu neměl nikdo narušovat.

Jenže on jako říšský důstojník si nemůže dovolit chránit polskou ženu a její dítě.

Vešel do bytu, zul si boty, pověsil plášť na malý věšáček nad stejně malým zrcadlem, vklouzl do trepek a vzal ze stolu v kuchyni pomačkaný balíček cigaret, které tu ráno nechal. Otevřel okno do ulice a zapálil si. Pak se opřel o parapet, díval se dolů na chodník a poklidně pokuřoval.

Vůbec ho nepřekvapilo, když ženské, které se na ulici hlasitě hádaly, pohlédly jeho směrem, zbledly a utekly. Zato děti, které před sebou klacky popoháněly zuboženého čoklíka, byly tak zaujaté svou misí, že je ani nenapadlo zvednout oči. Na dávno opuštěné a vykradené hokynářství pana Levského někdo napsal ŽIDÁCKÝ ŽRÁDLO. Polsky.

Klaus si pamatoval, jak pan Levský, když si pro něj přijel černý opel, vyšel z obchodu, podíval se na cibule, které nosil v náprsní kapse světlehnědého sáčka, a něco příslušníkům gestapa řekl. Klaus tehdy stejně jako teď shlížel dolů do ulice, takže neslyšel, co za dialog mezi hokynářem a muži v černých kožených pláštích proběhl. Pan Levský vešel zpátky do obchodu. Klaus čekal, že vyběhne s puškou a začne po vetřelcích pálit. Alespoň jeden, poslední, i když naprosto zbytečný projev hrdinství.

Jenže Mariusz Levský přinesl klíče. Zamkl prodejnu, zatáhl žaluzie a pak zajistil i ty. Gestapáci ho nechali. Jeden vytáhl dýmku a klidně pokuřoval, zatímco obchodník uzamykal svůj krám.

Navždy.

Začalo se smrákat. Klaus dokouřil, zavřel okno a z lednice v kuchyňce vytáhl plechovku s krví. Vypil ji celou a pocit lehké mátožnosti, který pociťoval během dnešního odpoledne, zmizel. Sice by po dni bez krve nezemřel, ale mohl by omdlít. To nehodlal dopustit. Obyvatelé tohoto domu ho měli v takové oblibě, že by ho tu klidně nechali bez pomoci. Chápal je.

Voják, nepřítel, monstrum. Jen ať si zdechne hlady.

Koneckonců, svému osudu šel naproti dobrovolně, jen nepočítal s některými následky. Nikdy ho nenapadlo, že bude tolikrát vzpomínat na své lidství.

Těžko ho vyléčí devítileté děvče.

Vztah mezi ním a Hermanem se sotva dal označit jako vřelé kamarádství. I před proměnou si toho neměli moc co říci, a teď je krom stejné barvy uniformy spojoval jenom hlad. Co na tom, že bílý kruh na červeném praporu opustil hákový kříž a uhnízdila se tam lebka s tesáky. Povinnosti zůstaly stejné. Administrativa. Z lidských bytostí se stala čísla, která bylo třeba přesunout z jedné kolonky do druhé. A pokud se s nimi Klaus přeci jen osobně setkal, tak většinou za účelem buď se najíst, nebo z nich vymlátit informace.

Podíval se na hodinky. Sedm. Mohl by jít ven a uštvat si nějakou dívenku jen tak pro ukrácení dlouhé chvíle. Jenže teď se krmil a zítra, i kdyby si ji zadávil a přinesl domů, by byla k nepožití. A ty trable s tělem…

Nakonec si pustil rádio. Krom snůšky propagandistických keců tam nenaladil nic zajímavého. Přesto nechal aparát hrát. Sáhl po včerejších novinách, které byly položené vedle rádia, a s potěšením našel článek, který nečetl. Sice se týkal jen inovace ve výrobě propisovacích tužek, ale díky nákresům Klause zaujal.

Venku začalo pršet a kapky hlasitě zabubnovaly na plechový parapet Klausova okna. I kvůli tomu málem přeslechl jemné zaklepání.

Odložil tisk a šel otevřít.

Vůbec si nevšiml, že by na ulici, do které dohlédl, parkovalo nějaké auto, takže ho museli nechat opodál. Dva řadoví příslušníci gestapa, skoro chlapecké tváře a jasné pohledy. Byli to lidé a z jejich výrazů bylo jasné, že chtějí být všude jinde, jen ne tady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hladový národ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.