Stephen King

O S V Í C E N Í

Z anglického originálu The Shining

vydaného v New Yorku roku 1977 nakladatelstvím Doubleday

přeložil Ivan Němeček.

Jazyková redaktorka: Šárka Marčanová

Ilustrace na obálce: Emil Křižka

Grafická úprava obálky: Robin Brichta

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2019

www.dobrovsky.cz

www.nakladatelstvibeta.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Copyright © Stephen King, 1977

This translation published by arrangement with Doubleday, an imprint

of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House, LLC.

All rights reserved.

Original English title: THE SHINING

Translation © Ivan Němeček, 1993, 2003, 2010

Cover Illustration © Emil Křižka

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-161-0 (ePub) - 2. vydání

ISBN 978-80-7593-162-7 (mobi) - 2. vydání

Pro Joea Hilla Kinga, který je osvícený.

Redaktorem této knihy, stejně jako předchozích dvou, byl pan William G. Thompson, vtipný člověk zdravého rozumu. Jeho podíl na knize byl velký, a za to mu děkuji.

S. K.

Některé z nejkrásnějších

a nejoblíbenějších světových hotelů

se nacházejí v Coloradu, ale

hotelu na těchto stránkách

nebyl předlohou žádný z nich.

Hotel Overlook a lidé

s ním spojení existují

pouze

v autorově

představivosti.

Bylo to také v tomto bytě, kde stály... obrovské ebenové hodiny. Jejich kyvadlo se pohybovalo sem a tam s tupým, těžkým, monotónním duněním; a když... se měla naplnit hodina, vydaly mosazné plíce hodin zvuk tak jasný a hlasitý a hluboký a neobyčejně muzikální, zvuk tak prazvláštní a důrazný, že po každém pádu hodiny byli hudebníci z orchestru přinuceni odložit své nástroje... aby mu mohli naslouchat; tanečníci waltzu museli ustat ve svých figurách a celá rozjásaná společnost se na chvíli nechala vyvést z rovnováhy, a když doznívalo dunění hodin, bylo vidět, jak slabší jedinci zbledli a ti starší a usedlejší si mnuli čelo jako ve zmatené snové meditaci. Když se ozvěna utišila, shromážděním náhle zachvěl nesmělý smích... a oni se usmívali jakoby vlastní nervozitě... a šepotavě si vzájemně přísahali, že příští odbíjení v nich podobné pocity nevzbudí, ale pak, když uplynulo dalších šedesát minut... hodiny začaly znovu bít a všichni byli znovu vykolejeni a rozechvěni a zamyšleni jako předtím.

Ale jinak to byla veselá a úžasná zábava...

E. A. Poe

Maska rudé smrti

Spánek rozumu rodí monstra.

Goya

Jednou se rozsvítí.

lidové přísloví

Obsah

ČÁST PRVNÍ ÚVODNÍ ZÁLEŽITOSTI

1 PŘIJÍMACÍ POHOVOR

2 BOULDER

3 WATSON

4 ŘÍŠE STÍNŮ

5 TELEFONNÍ BUDKA

6 NOČNÍ MYŠLENKY

7 V DALŠÍ LOŽNICI

ČÁST DRUHÁ POSLEDNÍ DEN SEZONY

8 POHLED NA OVERLOOK

9 NA VÝZVĚDÁCH

10 HALLORANN

11 OSVÍCENÍ

12 VELKÝ VÝLET

13 PŘEDNÍ TERASA

ČÁST TŘETÍ VOSÍ HNÍZDO

14 NA STŘEŠE

15 PŘED HOTELEM

16 DANNY

17 U DOKTORA

18 SEŠIT S VÝSTŘIŽKY

19 PŘED POKOJEM ČÍSLO 217

20 ROZHOVOR S PANEM ULLMANEM

21 NOČNÍ MYŠLENKY

22 V NÁKLAĎÁKU

23 NA HŘIŠTI

24 SNÍH

25 V POKOJI ČÍSLO 217

ČÁST ČTVRTÁ ZASNĚŽENI

26 ZEMĚ SNŮ

27 KATATONIE

28 „TO BYLA ONA!“

29 ROZHOVOR V KUCHYNI

30 DALŠÍ NÁVŠTĚVA V POKOJI ČÍSLO 217

31 VERDIKT

32 LOŽNICE

33 SNĚŽNÝ SKÚTR

34 ZVÍŘATA

35 HALA

36 VÝTAH

37 SÁL

ČÁST PÁTÁ OTÁZKA ŽIVOTA A SMRTI

38 FLORIDA

39 NA SCHODIŠTI

40 VE SKLEPĚ

41 ZA DENNÍHO SVĚTLA

42 VYSOKO NAD ZEMÍ

43 POPÍJENÍ V HOTELU

44 HOVORY NA VEČÍRKU

45 LETIŠTĚ STAPLETON, DENVER

46 WENDY

47 DANNY

48 JACK

49 HALLORANN JEDE DO HOR

50 DROM

51 HALLORANŮV PŘÍJEZD

52 WENDY A JACK

53 POKOŘENÝ HALLORANN

54 TONY

55 TO, NA CO SE ZAPOMNĚLO

56 VÝBUCH

57 ODJEZD

58 EPILOG – LÉTO

ČÁST PRVNÍ
ÚVODNÍ ZÁLEŽITOSTI

1
PŘIJÍMACÍ POHOVOR

Jack Torrance si pomyslel: Důležitý blbeček.

Ullman měl metr pětašedesát a zženštile hbité pohyby, které jsou zřejmě vlastní výhradně malým tlouštíkům. Pěšinku ve vlasech měl naprosto dokonalou a jeho tmavý oblek byl střízlivý a pohodlný. Já jsem ten, jemuž můžete svěřit své starosti, říkal ten oblek platícímu zákazníkovi. K zaměstnancům ovšem hovořil úsečněji: Dejte si na mě pozor. V klopě obleku tkvěl rudý karafiát, zřejmě proto, aby si na ulici nikdo nespletl Stuarta Ullmana s místním funebrákem.

Když tak Ullmana poslouchal, musel si Jack přiznat, že by se mu zřejmě za daných okolností nelíbil na té druhé straně stolu vůbec nikdo.

Ullman mu položil nějakou otázku, kterou přeslechl. To bylo špatné; Ullman byl typ člověka, který si podobná selhání ukládá do mentálního pořadače, aby je později mohl vyhodnotit.

„Promiňte?“

„Ptal jsem se, jestli vaše manželka přesně ví, do čeho se pouštíte. A je tu přirozeně také váš syn.“ Sklopil oči k žádosti, která ležela před ním. „Daniel. Vaše paní z toho nemá ani trochu strach?“

„Wendy je mimořádná žena.“

„Váš syn je také mimořádný?“

Jack mu věnoval široký reklamní úsměv. „Připouštím, že si to o něm myslíme. Na pětiletého kluka je dost soběstačný.“

Ullman mu úsměv neopětoval. Založil Jackovu žádost do pořadače, který pak uložil do zásuvky. Stůl byl teď naprosto čistý až na diář, telefon, skládací lampu a vyklápěcí odkládací koš. Obě jeho přihrádky byly rovněž prázdné.

Ullman vstal a došel ke kartotéce v rohu. „Obejděte stůl, prosím, pane Torranci. Podíváme se na plány jednotlivých pater hotelu.“

Vrátil se s pěti velkými listy a položil je na ořechovou desku stolu. Jack mu stál po boku a příliš si uvědomoval vůni Ullmanovy kolínské. Všichni mí muži mají kolínskou English Leather, nebo chodí jen tak, napadlo ho úplně bez souvislosti. Musel stisknout jazyk mezi zuby, aby se ubránil smíchu. Za zdí se slabě ozývaly zvuky z kuchyně hotelu Overlook, kde se chystal oběd.

„Podkroví,“ řekl Ullman energicky. „Půda. Naprosto nic, jen spousta harampádí. Od druhé světové války změnil Overlook několikrát majitele a zdá se, že každý ředitel nechal na půdu vyházet všechno nepotřebné. Chci tam nechat naklást pasti na krysy a otrávené návnady. Některé pokojské ze třetího patra tvrdí, že odtud slyšely šramot. Já tomu nevěřím, alespoň zatím ne, ale je tu určitá nepatrná možnost, že se do hotelu Overlook dostala ojedinělá krysa.“

Jack, který byl přesvědčen, že v každém hotelu na světě je jedna dvě krysy, držel jazyk za zuby.

„Přirozeně nesmíte svému synovi za žádných okolností umožnit přístup na půdu.“

„Ne,“ řekl Jack a znovu se zářivě usmál. Bylo to ponižující. Copak si ten důležitý blbeček vážně myslí, že by nechal svého syna poflakovat se na půdě plné krysích pastí, starého nábytku a bůhvíčeho ještě?

Ullman vzal plán podkroví a odložil jej do zásuvky.

„Overlook má sto deset ubytovacích jednotek, z toho třicet apartmá. Všechna jsou tady ve třetím poschodí. Deset v západním křídle (včetně prezidentského apartmá), deset v centrální budově a dalších deset ve východním křídle. Všechna nabízejí nádherný výhled.“

Mohl by sis ušetřit aspoň ty reklamní kecy?

Ale neřekl nic. Potřeboval práci.

Ullman zasunul třetí patro dospodu a společně se podívali na druhé.

„Čtyřicet pokojů,“ řekl Ullman. „Třicet dvoulůžkových, deset jednolůžkových. A v prvním patře dvacet a dvacet. Plus tři komory na prádlo v každém poschodí a sklad, který je na nejvýchodnějším konci hotelu ve druhém poschodí a nejzápadnějším v prvním. Otázky?“

Jack zavrtěl hlavou. Ullman odstrčil plány druhého a prvního patra.

„Teď přízemí. Tady uprostřed je recepce. Za ní jsou kanceláře. Přízemí má čtyřiadvacet metrů na každou stranu od recepce. Tady v západním křídle je jídelna a denní bar Colorado. Hodovní síň a taneční sál jsou ve východním. Otázky?“

„Jen co se týče sklepa,“ řekl Jack. „Pro zimního správce je to nejdůležitější podlaží. Kde se všechno odehrává, abych tak řekl.“

„Watson vám to všechno ukáže. Plán sklepa je na stěně v kotelně.“ Působivě se zamračil, zřejmě aby ukázal, že jako ředitele se ho takové pozemské věci jako kotelna nebo rozvody netýkají. „Asi by nebylo od věci dát tam dolů také pár pastí. Minutku...“

Naškrábal si nějakou poznámku do bloku, který vytáhl z náprsní kapsy (na každém listě bylo napsáno Z pracovního stolu Stuarta Ullmana), list vytrhl a hodil jej do bližší přihrádky odkládacího koše. Vypadal tam osaměle. Blok znovu zmizel v Ullmanově kapse. Jako by tím ředitel zakončoval nějaký kouzelnický trik. Teď to vidíš, Jacky, a teď už ne. Ten chlap je skutečně rozený hlavoun.

Znovu zaujali svá výchozí stanoviště, Ullman za stolem a Jack před ním, zpovídající a zpovídaný, žadatel a nedůvěřivý šéf. Ullman položil své malé pěstěné ručky na stůl a zahleděl se přímo na Jacka, malý, plešatící mužík v bankéřském obleku a nenápadné šedé kravatě. Květina v jeho klopě byla vyvážena malým odznáčkem v druhé. Zlatými písmeny na něm bylo vyvedeno slovo PERSONÁL.

„Budu k vám naprosto upřímný, pane Torranci. Albert Shockley je vlivný člověk s velkým zájmem o Overlook, který letos poprvé v celé své historii vykázal zisk. Pan Shockley rovněž zasedá ve správní radě, ale není to člověk z praxe, což sám připouští. Své přání týkající se správy hotelu však vyjádřil zcela zřetelně. Chce přijmout vás. A tak vás přijmu. Kdybych však měl v této věci volnou ruku, nevzal bych vás.“

Jack v klíně zaťal pěsti. Potil se. Důležitý blbeček, důležitý blbeček, důležitý –

„Nemyslím si, že vám na mém mínění nějak záleží, pane Torranci. A je mi to jedno. Vaše city ke mně nehrají žádnou roli v mém přesvědčení, že se na tu práci nehodíte. V sezoně, od patnáctého května do třicátého září, zaměstnává Overlook sto deset lidí na plný úvazek; dalo by se říci jednoho člověka na jednu ubytovací jednotku. Nemyslím si, že mě mají moc rádi, někteří si dokonce zřejmě myslí, že jsem tak trochu parchant. V tom by mohli mít pravdu. Člověk musí být tak trochu parchant, když chce řídit lidi způsobem, jaký si takovýto hotel zaslouží.“

Podíval se na Jacka, jestli k tomu nechce něco podotknout, ale Jack po něm znovu blýskl úsměvem, širokým a útočně vyceněným.

Ullman řekl: „Overlook byl postaven v letech 1907 až 1909. Nejbližší město je Sidewinder, čtyřicet mil východně po silnicích, které bývají někdy od konce října nebo od listopadu až do dubna uzavřené. Postavil jej jistý Robert Townley Watson, dědeček současného údržbáře. Bydleli tu Vanderbiltové a Rockefellerové a Astorové a Du Pontové. V prezidentském apartmá se ubytovali čtyři prezidenti. Wilson, Harding, Roosevelt a Nixon.“

„Hardingem a Nixonem bych se moc nepyšnil,“ zabručel Jack.

Ullman se ušklíbl, ale nechal to bez poznámky. „Pro pana Watsona se hotel ukázal být velkým soustem, a tak jej v roce 1915 prodal. Znovu byl prodán v letech 1922, 1929 a 1936. Do konce druhé světové války byl prázdný, pak jej koupil milionář Horace Derwent, vynálezce, pilot, filmový producent a podnikatel.“

„To jméno znám,“ řekl Jack.

„Ano. Čeho se dotkl, měnilo se ve zlato... kromě hotelu Overlook. Utopil v něm přes milion dolarů, ještě než první poválečný host vůbec vstoupil do dveří. Vetché trosky proměnil v zámek. Byl to on, kdo vybudoval roqueové hřiště, které jste tak obdivoval, když jste přijel, jak jsem si všiml.“

„Roqueové?“

„Roque je britským předchůdcem našeho kroketu. Kroket je zparchantělý roque. Podle pověsti se Derwent naučil tu hru od svého tajemníka a úplně se do ní zbláznil. Možná máme nejlepší roqueové hřiště v Americe.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Jack vážně.

Roqueové hřiště oddělené živým plotem, umně sestříhaným do podoby různých zvířat, a co dál? Člověče nezlob se v životní velikosti za kůlnou s nářadím? Byl už z pana Stuarta Ullmana dost unavený, ale Ullman zjevně ještě neřekl všechno. Musel si odříkat svoje do posledního slova.

„Když přišel o tři miliony, prodal Derwent hotel skupině kalifornských investorů. Ti však udělali podobně špatnou zkušenost. Nebyli to prostě lidi z branže.

V roce 1970 koupil hotel pan Shockley se svými společníky a svěřili jeho řízení mně. Pár let jsme se také pohybovali v minusu, ale musím říct, že důvěra současných majitelů ve mě nebyla nikdy otřesena. Minulý rok jsme to zlomili. A v letošním roce se hotel poprvé ve své sedmdesátileté historii dostal do plusu.“

Jack si přiznal, že pýcha toho úpravného mužíka je oprávněná, a to v něm znovu vzbudilo původní nevoli.

„Nevidím žádnou spojitost mezi barvitou historií hotelu a vaším pocitem, že se na to místo nehodím, pane Ullmane,“ řekl.

„Jednou z příčin, proč Overlook prodělal tolik peněz, je finanční propad, který přichází každou zimu. Snižuje to zisky víc, než byste věřil, pane Torranci. Zimy jsou tu neuvěřitelně kruté. Abych se s tímto problémem vypořádal, rozhodl jsem se zaměstnat zimního správce na plný úvazek. Ten by měl podle určitého harmonogramu vytápět jednotlivé části hotelu, provádět údržbu a dělat potřebné opravy, jakmile vyvstane nutnost. Být neustále ve střehu pro případ nepředvídaných událostí. První zimu jsem místo jednoho muže najal rodinu. A došlo k tragédii. K strašné tragédii.“

Ullman se na Jacka chladně a zpytavě zahleděl.

„Udělal jsem chybu, to dobrovolně přiznávám. Ten člověk byl opilec.“

Jack cítil, jak se začíná šklebit, jak jeho ústa vytvářejí pravý opak onoho zářivého reklamního úsměvu. „A tak. Myslel jsem, že vás Al informoval. Já už jsem toho nechal.“

„Ano, pan Shockley mi říkal, že už nepijete. Také mě informoval o vašem posledním zaměstnání... o vašem posledním důvěryhodném zaměstnání, dalo by se říct. Učil jste angličtinu na vermontské přípravce na univerzitu. Ztratil jste nervy; nemyslím, že je zapotřebí to nějak rozvádět. Ale skutečně si myslím, že Gradyho případ je určitým poučením, a proto jsem nadnesl záležitost vašeho... vaší minulosti. Během zimy 1970-1971, poté, co jsme hotel dali do pořádku, ale ještě před první sezonou, jsem najal toho... toho nešťastníka Delberta Gradyho. Přestěhoval se do bytu, kde budete bydlet i vy se svou manželkou a synem. Měl manželku a dvě dcery. Já jsem k tomu měl jisté výhrady především proto, že zima je tu mimořádně tuhá, a Gradyovi museli počítat s tím, že budou pět až šest měsíců odříznuti od světa.“

„Ale to není tak docela pravda, ne? Jsou tu přece telefony a vysílačka v pásmu občanských radiostanic. A národní park Skalnaté hory je v doletu helikoptéry a určitě tam jednu dvě mají.“

„O tom nic nevím,“ řekl Ullman. „V hotelu je obousměrná vysílačka, kterou vám pan Watson ukáže a dá vám k ní seznam správných frekvencí, na kterých můžete přivolat pomoc. Telefonní linky odsud do Sidewinderu jsou stále ještě vedeny nad zemí, takže každou zimu dochází k poruchám a oprava trvá od tří do šesti týdnů. Ve vybavení je taky sněžný skútr.“

„Pak se tedy nedá mluvit o odříznutí od světa.“

Pan Ullman se zatvářil ukřivděně. „Kdyby třeba váš syn nebo vaše žena uklouzli na schodech a utrpěli frakturu lebky, pane Torranci... Napadlo by vás v tu chvíli, že jste odříznuti od světa?“

Jack pochopil. Sněžný skútr by plnou rychlostí dorazil do Sidewinderu za hodinu a půl... snad. Helikoptéra ze záchranné služby národního parku by se sem dostala za tři hodiny... v optimálních podmínkách. Ve vichřici by nedokázala ani vzlétnout a člověk nemohl předpokládat, že skútr bude moci jet nejvyšší možnou rychlostí, i když už se odvážíte vézt na něm těžce zraněného, zvlášť když teploty dosahují minus patnácti, při ostrém větru až minus pětadvaceti stupňů.

„V Gradyho případě,“ řekl Ullman, „jsem uvažoval zřejmě podobně jako pan Shockley ve vašem. Samota může být zničující sama o sobě. Je tedy lépe, když s sebou má člověk rodinu. Kdyby nastaly nějaké potíže, myslel jsem si, je velmi pravděpodobné, že to nebude zrovna fraktura lebky nebo úraz elektřinou nebo nějaký záchvat. Těžká chřipka, zápal plic, zlomená ruka, dokonce i slepé střevo by poskytovaly dostatek času k záchraně.

Domnívám se, že to, co se stalo, bylo následkem přílišného množství levné whisky, kterou si Grady hojně dopřával, aniž jsem o tom věděl, a také následkem ponorkové nemoci. Už jste se s ní setkal?“ Ullman se blahosklonně pousmál, připraven Jacka poučit, jakmile by připustil neznalost tohoto fenoménu, ale Jack si pospíšil s rychlou a ráznou odpovědí.

„Ne, ale vím, že se jedná o klaustrofobickou reakci, k níž může dojít, když jsou spolu lidé delší dobu uzavřeni na jednom místě. Klaustrofobický pocit se projevuje nechutí k lidem, s nimiž je postižený v dané komunitě. V krajních případech může vyústit v halucinace a násilí – byly zaznamenány vraždy kvůli takovým maličkostem, jako je připálené jídlo nebo hádka o to, kdo má umýt nádobí.“

Ullmana to trochu vyvedlo z míry, což Jacka nemírně potěšilo. Rozhodl se ještě trochu přitlačit, ale v duchu sliboval Wendy, že zůstane klidný.

„Myslím, že v tom jste opravdu udělal chybu. Ublížil jim?“

„Zabil je, pane Torranci, a pak spáchal sebevraždu. Holčičky ubil sekerou, manželku i sebe zastřelil. Měl zlomenou nohu. Nepochybně od toho, jak spadl opilý ze schodů.“ Ullman rozhodil ruce a podíval se potutelně na Jacka.

„Byl zřejmě taky vysokoškolsky vzdělaný.“

„To nebyl,“ řekl Ullman poněkud škrobeně. „Myslel jsem si, jak bych to řekl, že osobnost s menší představivostí nebude tak náchylná podléhat drsným podmínkám, osamělosti –“

„A to byla vaše chyba,“ řekl Jack. „Hlupák je mnohem náchylnější k ponorkové nemoci, stejně jako dokáže spíš zabít člověka kvůli kartám nebo spáchat impulzivní loupež. Nechává se zachvátit nudou. S příchodem sněhu mu nezbývá nic jiného než koukat na televizi nebo si hrát pasiáns a podvádět sebe sama, když nemůže dostat ven všechna esa. Nemá nic jiného na práci než nadávat ženě a sekýrovat děti a pít. Má potíže se spánkem, protože není nic slyšet. A tak pije, aby mohl spát, a budí se s kocovinou. Stává se podrážděným. A pak třeba vypoví službu telefon a vichřice poškodí televizní anténu a jemu nezbývá nic jiného než přemýšlet a podvádět v pasiánsu a být podrážděnější a podrážděnější. A nakonec... bum prásk.“

„Zatímco vzdělanější lidé jako například vy?“

„Já i moje žena rádi čteme. Kromě toho pracuji na divadelní hře, jak vám možná řekl Al Shockley. Danny má své skládačky, omalovánky, rádio. Mám v plánu učit ho číst a chci ho také učit chodit na sněžnicích. Wendy se to chce také naučit. Myslím, že se dokážeme zaměstnat a nevjet si do vlasů, když odejde televize.“ Odmlčel se. „A Al měl pravdu, když vám říkal, že už nepiju. Pil jsem a začínalo to být vážné. Ale v posledních čtrnácti měsících si dám nanejvýš sklenici piva. Nezamýšlím si sem navážet žádný alkohol a mám ten dojem, že až napadne sníh, už k tomu nebude příležitost.“

„V tom máte pravdu,“ řekl Ullman. „Ale jakmile se sem všichni tři nastěhujete, možné problémy se znásobí. Říkal jsem to panu Shockleymu, ale vzal na sebe veškerou odpovědnost. Teď jsem vás tedy informoval a vy zjevně chcete také převzít odpovědnost za své rozhodnutí –“

„To chci.“

„No dobře. Přijímám, protože nemám na vybranou. Ale radši bych tu viděl svobodného kluka, který si na rok přerušil studium na univerzitě. No, třeba to zvládnete. A teď vás předám panu Watsonovi, který vám ukáže podzemí a přízemí. Pokud ovšem nemáte další otázky.“

„Ne. Nemám žádné další otázky.“

Ullman vstal. „Doufám, že jsem ve vás nevzbudil žádné nepřátelské pocity, pane Torranci. V tom, co jsem vám říkal, nebylo nic osobního. Chci jen to, co je nejlepší pro Overlook. Je to znamenitý hotel. Chci, aby takový zůstal.“

„Ne. Nic podobného necítím.“ Jack se znovu zářivě usmál, ale byl rád, že mu Ullman nenabídl ruku na rozloučenou. Měl nepřátelské pocity. Nepřátelské pocity všeho druhu.

2
BOULDER

Vyhlédla z okna kuchyně a uviděla ho, jak sedí na obrubníku. Nehrál si ani se svými náklaďáky, ani s balzovým kluzákem, který se stal rázem jeho oblíbenou hračkou, když ho Jack přinesl před týdnem domů. Jen tam tak seděl a vyhlížel jejich starý volkswagen, s lokty opřenými o kolena a hlavou v dlaních, pětileté dítě čekající na svého otce.

Wendy se najednou cítila mizerně, k pláči mizerně.

Přehodila utěrku přes věšák u dřezu a sešla dolů. Cestou si zapnula dva horní knoflíky domácích šatů. Jack a ta jeho pýcha! Ne, Ale, žádnou zálohu nepotřebuju. Teď zrovna na tom nejsem nejhůř. Stěny chodby byly poškrábané a počmárané pastelkami a voskovkami a pomalované spreji. Dřevěné schodiště bylo příkré a lezly z něj třísky. Všude byl věkovitý nakyslý pach. Jaký je tohle domov pro Dannyho po malém úhledném domku ve Stovingtonu? Lidé, kteří bydleli nad nimi, nebyli manželé. To jí nevadilo, zatímco jejich neustálé zavilé hádky ano. Děsily ji. Ten chlap se jmenoval Tom, a když se po zavírací hodině vraceli z hospody domů, hádky nabývaly na urputnosti – předchozí týden byl proti tomu pouhou předehrou. Páteční noční boje, říkal tomu Jack, ale nebylo to vůbec k smíchu. Ta žena – jmenovala se Elaine – se vždycky nakonec rozplakala a jen znovu donekonečna opakovala: „Nedělej to, Tome. Prosím tě, nedělej to. Prosím tě, ne.“ A on na ni řval. Jednou dokonce vzbudili Dannyho, a to Danny spal jako zabitý. Následujícího dne si Jack počkal, až půjde Tom ven, a zastavil ho. Tom se začal vztekat a Jack mu ještě něco řekl, ale to Wendy nemohla slyšet, a Tom jen podrážděně zavrtěl hlavou a šel pryč. To se stalo před týdnem a na pár dní se situace uklidnila, ale o víkendu se všechno vrátilo do normálu, tedy spíše do abnormálu. Pro chlapce to nebylo nic dobrého.

Znovu ji zaplavil pocit smutku, ale už byla na cestě, a tak se musela zklidnit. Přidržela si šaty a posadila se vedle něj na obrubník.

„Co je, doktore?“ zeptala se.

Zběžně se na ni usmál. „Ahoj, mami.“

Kluzák mu ležel mezi teniskami a Wendy viděla, že má poškozené jedno křídlo.

„Chceš, abych se na to podívala, miláčku?“

Danny se vrátil pohledem na silnici. „Ne. Táta to spraví.“

„Táta se možná do večeře nevrátí, doktore. Do těch hor je to dlouhá cesta.“

„Myslíš, že se mu rozbilo auto?“

„Ale ne.“ Nicméně jí zavdal novou příčinu ke starostem. Díky, Danny. To jsem potřebovala

„Táta říkal, že by mohlo odejít,“ řekl Danny věcně, téměř znuděně. „Říkal, že palivové čerpadlo je v prdeli.“

„Tohle neříkej, Danny.“

„Palivové čerpadlo?“ podivil se.

„Ne,“ vzdychla. „Je v prdeli. Nemluv tak.“

„Proč?“

„To je vulgární.“

„Co je to vulgární, mami?“

„To je, jako když se šťouráš v nose u stolu nebo čuráš při otevřených dveřích. Nebo když říkáš, že je něco v prdeli. Prdel je vulgární slovo. Slušní lidé to neříkají.“

„Ale táta to řekl. Koukl do motoru a řekl, ,Kruci, to palivový čerpadlo je v prdeli.‘ A táta není slušný člověk?“

Jak se k tomu postavíš, Winnifred? Pustíš se do toho?

„Je slušný, ale je taky dospělý. A dává si pozor, aby takové věci neříkal před lidmi, kteří by tomu nerozuměli.“

„To myslíš třeba strejdu Ala?“

„Ano, třeba jeho.“

„A můžu to říkat, až budu dospělý?“

„Myslím, že to budeš říkat, ať už se mi to bude líbit nebo ne.“

„A kolik mi musí být?“

„Co takhle dvacet, doktore?“

„To si ještě počkám.“

„To ano, ale pokusíš se to vydržet?“

„Tak jo.“

Znovu se zahleděl na ulici. Trochu se nahrbil, jako když chce vstát, ale přijíždějící brouk byl mnohem novější a mnohem červenější než ten jejich, a tak se znovu uvolnil. Wendy přemýšlela o tom, jak těžce Danny ponese přestěhování do Colorada. Nemluvil o tom, ale ji trápilo, že bude tak sám. Ve Vermontu měli tři Jackovi kamarádi děti v Dannyho věku – a byla tu také mateřská školka – ale v okolí jejich současného bydliště už nebyl nikdo, s kým by si mohl hrát. Tady na Arapahoe Street bydleli většinou univerzitní studenti a několik manželských párů, z nichž jen mizivé procento mělo děti. Viděla tu jen pár středoškoláků, pár dětí z vyššího stupně a asi tři menší děti, to bylo všechno.

„Mami, proč táta přišel o práci?“

Otázka ji vytrhla ze zamyšlení a Wendy tápala po odpovědi. Společně s Jackem už prohovořili způsoby, jak pojednat tenhle problém, až se Danny zeptá, od vytáček až po holou pravdu bez jakýchkoli příkras. Jenže Danny se nikdy nezeptal. Až do téhle chvíle, zrovna když se cítila na dně a nejméně připravena. Díval se na ni, zřejmě vyčetl v jejích rysech zmatek a začal si na celou věc dělat vlastní názor. Wendy si pomyslela, že dětem musí motivy a chování dospělých připadat nevyzpytatelné a hrozivé jako motivy a chování nebezpečných zvířat zahlédnutých v přítmí lesa. Jsou dospělými voděny jako loutky, aniž mají sebemenší tušení proč. Tahle myšlenka ji opět přivedla nebezpečně blízko k slzám, a zatímco se je snažila potlačit, sehnula se, sebrala ze země ochromený kluzák a převracela jej v rukách.

„Tvůj tatínek vedl diskusní klub, Danny. Pamatuješ si na to?“

„Jasně,“ řekl. „Hádky pro zábavu, ne?“

„Ano.“ Znovu a znovu převracela kluzák, četla jeho název (RYCHLOKLUZÁK) a prohlížela si obtisky modrých hvězd na křídlech. Přistihla se, že svému synovi říká naprostou pravdu.

„Chodil tam kluk, který se jmenoval George Hatfield. Táta ho z klubu vyloučil. To znamená, že nebyl tak dobrý jako ti ostatní. George prohlásil, že ho táta vyhodil proto, že ho nemá rád, a ne proto, že by nebyl dobrý. A pak se George nezachoval dobře. Myslím, že o tom víš.“

„To on udělal tátovi díry v gumách?“

„Ano, on. Bylo to po vyučování a táta ho při tom přistihl.“ Znovu zaváhala, ale teď už se z toho nemohla vyvléknout, teď už mohla jen mluvit pravdu, nebo lhát.

„Tvůj tatínek... někdy dělá věci, kterých později lituje. Někdy myslí jinak, než by měl. Nestává se to často, ale občas se mu to přihodí.“

„Ublížil Georgeovi Hatfieldovi jako tenkrát mně, když jsem mu polil ty papíry?“

Někdy –

(Danny s rukou v sádře)

– dělá věci, kterých později lituje.

Wendy sevřela víčka a veškerou vůlí a silou se snažila udržet slzy.

„Nějak podobně, miláčku. Táta ho udeřil, aby mu zabránil v řezání pneumatik, a George se praštil do hlavy. Lidé, kteří mají školu na starosti, potom řekli, že George už tam nesmí chodit a táta už tam nesmí učit.“ Zarazila se, jak jí došla slova, a v hrůze očekávala příval otázek.

„Aha,“ řekl Danny a znovu se zahleděl do ulice. Celá záležitost tím byla pro něj zřejmě uzavřená. Jen kdyby ji tak snadno mohla uzavřít i ona –

Vstala. „Jdu si nahoru vypít šálek čaje, doktore. Nechceš sušenky a sklenici mléka?“

„Myslím, že budu vyhlížet tatínka.“

„Ale on asi před pátou nepřijede.“

„Třeba jo.“

„Třeba,“ souhlasila. „Třeba přijede.“

Když byla v polovině cesty, zavolal: „Mami?“

„Copak, Danny?“

„Chceš odsud odjet a žít v zimě v tom hotelu?“

Kterou z pěti tisíc odpovědí měla teď použít? Měla odpovědět podle toho, jak to cítila včera, nebo v noci, nebo ráno? Ty odpovědi by se lišily, spektrum jejich barev sahalo od růžové po temně černou.

„Jestli to chce táta,“ řekla, „pak to chci i já.“ Odmlčela se. „A co ty?“

„Já asi taky,“ odpověděl po chvíli. „Tady si není skoro s kým hrát.“

„Chybí ti kamarádi, viď?“

„Někdy se mi stejská po Scottovi a po Andym. To je asi všechno.“

Vrátila se k němu, políbila ho a pocuchala mu světlé vlasy, které už začaly ztrácet dětskou hebkost. Byl tak vážný, že se někdy divila, jak může žít s ní a s Jackem jako s rodiči. Jaké si dělali naděje, když se přistěhovali do nevlídného činžáku v tomhle neznámém městě! Znovu se jí v mysli vybavil Danny s rukou v sádře. Někdo tam nahoře udělal při rozmísťování chybu. Někdy se bála, že tahle chyba už se nedá napravit a že za ni může zaplatit právě ten nejnevinnější.

„Nechoď na silnici, doktore,“ řekla a pevně ho objala.

„Samozřejmě, mami.“

Vyšla nahoru po schodech do kuchyně. Postavila konvici a připravila Dannymu na talíř pár sušenek pro případ, že by se rozhodl přijít, až ona bude ležet. Sedla si ke stolu se svým velkým keramickým hrnkem a pozorovala ho z okna, jak stále sedí na obrubníku v modrých džínách a tmavě zeleném tričku s emblémem Stovingtonské přípravky. Kluzák ležel vedle něj. Slzy, které jí hrozily celý den, se teď neovladatelně vyřinuly a ona se sklonila nad vonnou čajovou páru a plakala. Plakala smutkem nad ztrátou minulosti a hrůzou z budoucnosti.

3
WATSON

Ztratil jste nervy, řekl Ullman.

„Tak tohle je kotelna,“ řekl Watson a otočil vypínačem v temné, zatuchle páchnoucí místnosti. Byl to svalnatý muž s načechranými vlasy barvy kukuřice, v bílé košili a tmavězelených keprových kalhotách. Otevřel malou čtvercovou mřížku na břiše kotle a společně s Jackem nahlédl dovnitř. „Tohle je zažíhací hořák. Věčnej plamínek.“ Nehybný modrobílý plamen syčel vzhůru skrytou ničivou silou, ale klíčové slovo bylo ničivou, ne skrytou: kdyby tam člověk strčil ruku, má ji za tři rychlé vteřiny upečenou.

Ztratil nervy.

(Danny, co je ti?)

Kotel zaplňoval celou místnost. Byl to největší a nejstarší kotel, jaký kdy Jack viděl.

„Tady je pojistka,“ řekl mu Watson. „Takovej malej senzor měří teplotu. Když klesne pod určitej bod, sepne bzučák do vašeho bytu. Za touhle zdí je tlakovej kotel. Ukážu vám ho.“ Zavřel mřížku a vedl Jacka kolem mohutného kotle k dalším dveřím. Cítili stojaté teplo, které kotel vyzařoval, a Jack si z nějakého důvodu představil velkou dřímající kočku. Watson zacinkal klíči a hvízdl.

Ztratil –

Když se vrátil do pracovny a uviděl tam Dannyho jen tak v trenýrkách, jak se usmívá, zamžil mu myšlení těžkopádný rudý oblak hněvu. Zdálo se mu, že všechno proběhlo pomalu, ale muselo se to odehrát v necelé minutě. Bylo to pomalé jen tak, jak pomalé bývají sny. Těžké sny. Zdálo se mu, že každé místečko, každou zásuvku v jeho pracovně někdo v době jeho nepřítomnosti prohledal.

Skříň, skříňky, knihovnu. Všechny zásuvky psacího stolu byly vytažené až na doraz. Jeho rukopis, tříaktová hra, která se zvolna rodila z novelky napsané ještě na univerzitě, rukopis jeho hry byl rozházený po celé podlaze. Zrovna popíjel pivo a upravoval některé drobnosti v druhém jednání, když ho Wendy zavolala k telefonu, a Danny rozlil pivo na popsané stránky. Zřejmě aby viděl, jak pění. Aby viděl, jak pění. Aby viděl, jak pění, ta slova se mu přehrávala v mysli jako jediný falešný akord rozladěného piana a završovala jeho hněv. Přistoupil ke svému tříletému synovi, který k němu vzhlížel s potěšeným úsměvem nad dobře provedenou prací; Danny začal něco říkat a v tu chvíli ho Jack popadl za ruku a ohnul mu ji, aby ho přinutil pustit gumu a patentní tužku, kterou v ní svíral. Danny trochu vykřikl... ne... ne... popravdě řečeno... zařval. Je těžké si to pamatovat přes mlžnou oponu hněvu, to temné zadunění, ten jediný chorobný akord. Náhle se odkudsi vynořila Wendy a ptala se, co se děje. Její hlas byl mdlý, vnitřně zastřený. Jenže tohle byla záležitost jich dvou. Smýkl Dannym, aby mu mohl naplácat, zatínal velké dospělé prsty do chlapcova předloktí tak, že je obepínaly v sevřené pěsti, a prasknutí kosti nebylo moc slyšet, i když ve skutečnosti bylo strašně slyšet, zaléhaly z něj uši. Stačilo na to, aby jeho zvuk pronikl jako šíp rudou mlhou – ale místo slunečního svitu se objevily mraky zahanbení a výčitek svědomí, hrůzy a mučivých křečí ducha. Zřetelný zvuk oddělující minulost od budoucnosti, zvuk, jako když zlomíte v ruce tuhu nebo přes koleno třísku. Chvíle naprostého ticha, od níž se možná začala odvíjet budoucnost, která mohla předznamenat celý zbytek jeho života. Viděl, jak Danny bledne v obličeji, viděl, jak se mu zasklívají a zvětšují už tak velké oči, a byl přesvědčen o tom, že se chlapec sesune mrtev k zemi do rozlitého piva a papírů. Slabým, opilým a kalným hlasem se pokoušel všechno odvolat, obejít ten nepříliš hlučný zvuk a najít cestu zpátky do minulosti – kde byla tehdy přítomnost? – Danny, co je ti? Danny odpověděl výkřikem a Wendy vyděšeně vzdechla, když je obešla a uviděla podivný úhel jeho předloktí; ve světě normálních rodin se takový úhel nevyskytoval. A pak její výkřik, jak ho sevřela v náručí, a nesmyslný blábol: Panebože Danny panebože dobrý bože ta ubohá malá ručička; a Jack tam stál, strnule a zpitoměle, a pokoušel se přemýšlet o tom, jak se něco takového může vůbec stát. Stál tam a jeho oči se setkaly s očima jeho manželky a on v nich uviděl nenávist. Neuvědomoval si, jaké ta nenávist může mít praktické důsledky; až později mu došlo, že ten večer mohla od něj odejít, utéct do nějakého motelu a ráno si najít rozvodového právníka nebo zavolat policii. Viděl jen, že ho vlastní žena nenávidí, a cítil se tím zaskočen a strašně osamělý. Byl zoufalý. Jako by k němu přicházela smrt. Pak se Wendy s chlapcem na ruce rozběhla k telefonu a zavolala do nemocnice. Jack za ní nešel, jen tak stál v troskách své pracovny a cítil pivo a přemýšlel –

Ztratil jste nervy.

Drsně si přejel rukou přes rty a následoval Watsona do místnosti s tlakovým kotlem. Bylo tam vlhko, ale nebyla to jen vlhkost, z níž se mu udělalo zle a na čele a břiše a nohách mu vystoupil slizký pot. To způsobila ta vzpomínka, která mu událost starou dva roky přiblížila na dvě hodiny. Zmizelo celé mezidobí. Vrátil se mu pocit zahanbení a odporu a vlastní bezcennosti, který v něm vždycky vyvolával chuť pít, a ta v něm zase probouzela ještě temnější chmury – dočká se někdy hodiny, ne týdne nebo dne, ale jedné jediné bdělé hodiny, kdy ho nezaskočí ta žádostivá chuť na alkohol?

„Tak tohle je tlakovej kotel,“ řekl Watson. Ze zadní kapsy vytáhl velký červenomodrý kapesník a hlučně se vysmrkal. Pak se do něj krátce zahleděl, a když neshledal nic zajímavého, zastrčil jej zpátky do kapsy.

Kotel stál na čtyřech betonových podstavcích. Byla to dlouhá válcovitá kovová nádrž, na mnoha místech záplatovaná. Seděla ve změti trubek a trub, které se klikatě táhly k vysokému, pavučinami obestřenému sklepnímu stropu. Vpravo od Jacka se zdí ze sousední místnosti táhly od kotle dvě roury topení.

„Tady je ukazatel tlaku.“ Watson poklepal na tlakoměr. „Ukazuje v librách na čtvereční palec. To asi znáte. Držím to teď na stovce a nahoře je v noci kapánek chladno. Pár hostů si stěžovalo, ale seru na ně. Jsou to blázni, když sem jezdí v září. Kromě toho už je to starej vysloužilec. Má na sobě víc záplat než montérky z dobročinný sbírky.“

Znovu vytáhl kapesník. Zatroubení. Krátký pohled. Kapesník zmizel v kapse.

„Zasraná rýma,“ prohodil Watson konverzačním tónem. „Skočí na mě vždycky takhle v září. Letuju tady tu starou svini, pak vyběhnu ven stříhat trávu nebo hrabat to roqueový hřiště. Prochladneš a nachladíš se, říkávala vždycky moje stará máma. Pámbu jí požehnej, už je šest let pod drnem. Dostal ji rak. Jakmile na člověka hupsne rak, může už pořizovat poslední vůli.

Vy to budete přes zimu udržovat tak na padesátce šedesátce. Pan Ullman chce jeden den vytápět západní křídlo, druhej střed a třetí východní křídlo. Není to šašek? Já toho zkurvenýho trpajzlíka nesnáším. Blaf-blaf-blaf, celej den blafe jako jeden z těch mrňavejch čoklů, co člověka rafnou do kotníku a pak ještě pochčijou celej koberec. Kdyby byl mozek černej prášek, nemoh by se ani vysmrkat. Člověk by kolikrát chtěl mít u sebe pistol.

Koukněte. Těmahle čudlíkama se to otvírá a zavírá. Všechny jsem vám je poznačil. Modrejma se reguluje východní křídlo, červený jsou pro střed a žlutý pro západní. Až budete vytápět západní křídlo, uvědomte si, že je nejvíc vystavený počasí. Když to zafučí, je to tam studený jak frigidní ženská s kusem ledu mezi nohama. U západního můžete jet klidně na osmdesátku. Aspoň já to tak dělám.“

„A ty termostaty nahoře –“ začal Jack.

Watson zavrtěl hlavou, až se mu rozlétly vlasy. „Nejsou zapojený. Jsou tam jen pro parádu. Některý lidi z Kalifornie si myslej, že když si nemůžou v ložnici pěstovat palmy, není něco v cajku. Veškerý teplo jde odsud. A tlak se musí sledovat. Vidíte, jak narůstá?“

Poklepal na hlavní ciferník, jehož ručička během Watsonovy samomluvy stoupla ze sta liber na čtvereční palec na sto dvě. Jack pocítil náhlé zamrazení v zádech. To na mě právě sáhla smrt, pomyslel si. Watson otočil kohoutem a ručička za mocného syčení klesla na devadesát jedna. Watson zavřel kohout a syčení zvolna ustalo.

„Stoupá,“ řekl Watson. „Musíte to říct tomu tlustýmu mrňavýmu tchořovi Ullmanovi, kterej tráví tři hodiny denně nad účetníma knihama a tvrdí, že si až do dvaaosmdesátýho roku nemůžem dovolit novej. Já vám povídám, že jednoho krásnýho dne celej tenhle barák pěkně vyletí do povětří, a já jen doufám, že tu ten tlustej všivák bude, aby si taky zalítal. Bože, já bych chtěl bejt takovej lidumil, jako byla moje máma. Ta dokázala v každým vidět dobro. To já jsem podlej jako chřestýš. Ale co, každej jsme nějakej.

Takže si musíte pamatovat, že je nutný sem zajít dvakrát během dne a pak ještě před spaním. Musíte zkontrolovat tlak. Když na to zapomenete, bude vyšší a vyšší a vy byste se pak s celou rodinkou moh probudit na Měsíci. Vždycky trochu popustíte a bude to v klidu.“

„Jaký je maximální možný tlak?“

„Původně dvě stě dvacet, ale teď by to určitě bouchlo mnohem dřív. Mě byste sem nedostal, kdyby to ukazovalo sto osmdesát.“

„Copak to nemá automatický regulátor?“

„To teda nemá. Tenkrát takový věci ještě nebyly nutný. Federální vláda se teď montuje do všeho, ne? FBI otevírá dopisy, CIA napichuje telefony... a koukněte, jak dopad Nixon. No nebyl to smutnej pohled?

Ale když sem budete chodit pravidelně a kontrolovat tlak, bude to v pohodě. A pamatujte si, že musíte ty čudlíky nastavit podle toho, jak on si bude přát. Stejně v žádným pokoji nebude víc než sedm stupňů, pokud nebude nějaká mimořádně tuhá zima. A svůj byt si můžete vytápět, jak budete chtít.“

„A co instalace?“

„K tomu jsem se právě chtěl dostat. Tudy, tímhle obloukem.“

Vešli do dlouhé obdélníkové místnosti, která vypadala, že se táhne na míle daleko. Watson zatáhl za šňůru a jediná pětasedmdesátiwattová žárovka vrhla kymácivě mdlé světlo do prostoru, kde stáli. Přímo před sebou měli dno výtahové šachty. Těžká umaštěná lana se tu navíjela na šestimetrové kolo poháněné obrovským zaolejovaným motorem. Všude byly noviny, v balících i v krabicích. Další krabice byly označené nápisy Záznamy nebo Faktury nebo Stvrzenky – UCHOVAT! Páchlo to tu plesnivinou. Z některých polorozpadlých krabic padaly na zem žluté listy papíru, které mohly být dvacet let staré. Jack se ohromeně rozhlížel kolem. V těchhle hnijících krabicích mohla být uložena celá historie hotelu Overlook.

„Výtah je potvora na obsluhu,“ řekl Watson a ukázal na něj palcem. „Já vím, že Ullman uplatil státního výtahářskýho inspektora několika parádníma večeřema, jen aby se od toho krámu držel co nejdál.

A tady je ten váš hlavní rozvod.“

Před nimi se až do tmy táhlo pět velkých trubic s izolací staženou ocelovými pásy.

Watson ukázal na pavučinami obrostlou polici vedle šachty světlíku. Bylo na ní pár umaštěných hadrů a pořadač na volné listy. „V tom jsou schémata všech rozvodů,“ řekl. „Myslím, že vám to nebude praskat – nikdy tu nic neprasklo – ale někdy roury zamrznou. Jedinej způsob, jak tomu zabránit, je povolit trochu všechny kohoutky, jenže v tomhle zkurveným paláci jich je přes čtyři sta. To by ten baňatej skřet řval, že by ho bylo slyšet až do Denveru, kdyby pak viděl účet za vodu. No nemám pravdu?“

„Řekl bych, že jste projevil pozoruhodně bystrý postřeh.“

Watson se na něj obdivně zahleděl. „Vy máte nějakou univerzitu, ne? Mluvíte jak kniha. Tohle obdivuju, pokud ovšem nejde o podobnej typ, jako je Ullman. A takovejch je spousta. Víte, kdo rozvířil ty studentský bouře před pár rokama? No přece homouši. Cejtili se frustrovaný, a tak se potřebovali odvázat. Říkaj tomu vyjít z úkrytu. Kurva, kam ten svět jen spěje?

Tak teda, když to zamrzne, tak to nejspíš bude tady v tý šachtě. Když k tomu dojde, použijte tohle.“ Sáhl do rozbité oranžové bedny a vytáhl malou plynovou letlampu.

„Když narazíte na led, jen odhrňte izolaci a nahřejte to v tom místě. K dalším rourám se stejně nedostanete. Ale tohle bude bez problémů. Tady to je příšerný, tady dole. Samá pavučina. Fakt mě to tu děsí.“

„Ullman říkal, že první zimní správce zabil svou rodinu i sebe.“

„Jo, ten chlápek Grady. Byl to špatnej herec, to jsem věděl od tý chvíle, kdy jsem ho uviděl. Vždycky se tvářil jako čokl, kterej vysrk vejce. V tý době tady začínali provoz a ten tlustej hajzl Ullman by bejval klidně najal i bostonskýho škrtiče, kdyby mu tady dělal za těch pár šupů. Našel je tu hlídač z národního parku; nešel telefon. Všichni byli ve třetím patře v západním křídle, na kost zmrzlí. S těma holčičkama to byla tragédie. Bylo jim osm a šest. Hezký jak obrázky. Bylo to příšerný. Ullman vede mimo sezonu ještě nějakou dupárnu na Floridě, a tak tehdá nased na letadlo do Denveru a v Sidewinderu si najal sáně, protože silnice byly zavřený – sáně, věřil byste tomu? Málem vypustil duši, jak se snažil, aby se to nedostalo do novin. A činil se zdatně, to se mu musí nechat. V denverským Postu o tom byla zmínka a trochu si zabrečeli v tom plátku, co vydávaj dole v Estes Parku, ale to bylo tak všechno. Celkem slušnej výsledek, když přihlídneme k reputaci týhle boudy. Čekal jsem, že to nějakej reportér znovu vyhrábne a trochu v tom vymáchá Gradyho, aby měl nějakou záminku, proč se šťourá ve skandálech.“

„Byly i další?“

Watson pokrčil rameny. „Každej velkej hotel má svý skandály,“ řekl. „Stejně jako každej velkej hotel má svý strašidlo. Proč? Lidi přicházej a odcházej. Někdy nadobro. Někoho třeba klepne v hotelovým pokoji a tak. Hotely jsou místa jako stvořený pro pověry. Žádný třináctý patro, žádná třináctka v čísle pokoje, žádný zrcadla na dveřích, kterejma se vchází, a podobný ptákoviny. Třeba v červenci tu exla nějaká ženská. Ullman se o to měl postarat a můžete vzít jed na to, že se postaral. Proto mu taky platěj dvaadvacet táců za sezonu, a jak toho malýho parchanta nesnáším, tak si je zaslouží. Jako by se sem některý lidi jezdili vyblít a na úklid si najali chlápka, jako je Ullman. Tak teda tý ženský bylo aspoň šedesát – byla mýho věku! – a vlasy měla červený jak lucerna před bordelem. Kozy jí visely až někam na pupek, protože nenosila podprsenku, na nohách jí vystupovaly žíly, že každá z nich vypadala jak podrobná automapa, a krk a ruce a uši měla celý ověšený různejma cetkama. A měla s sebou nějakýho kluka, kterýmu nemohlo bejt víc než sedmnáct, měl vlasy až na prdel a džíny měl tak těsný, že to vypadalo, jako by si rozkrok vycpal komiksama. A tak si tady žijou tejden nebo možná deset dní a každej večer to vypadá úplně stejně. Od pěti do sedmi v denním baru Colorado, ona do sebe láme singapúrský koktejly, jako kdyby je zejtra měli vyhodit, a on si cucá svou flašku olympie. A ona dělá srandu a říká takový ty vtipný věci a on se pokaždý zakření jak nějaká zasraná opice, jako kdyby ta fuchtle držela nitky od koutků tý jeho držky. Za pár dní bylo vidět, že mu ty úsměvy dělaj větší a větší potíže, a čert ví, na co musel myslet, aby se mu to v noci postavilo. Pak si zajdou do jídelny na večeři, teda on si zajde a ona si zaklopejtá, skousnutá jak pes. A on pak vrhá žádostivý pohledy po servírkách a směje se na ně, když se bába zrovna nedívá. Mohli jsme se sázet, jak dlouho to s ní ten kluk vydrží.“

Watson pokrčil rameny.

„Pak jednou večer kolem desátý přijde dolů a povídá, že jeho ,žena‘ je ,indisponovaná‘ – to znamená, že byla zkouřená jako každej jinej večer – a že jí jede pro nějakou žaludeční medicínu. A odjede v malým porschi, v kterým přijeli. To jsme ho viděli naposled. A ráno přijde ona a snaží se dělat, jako by se nic nestalo, ale přes den je furt bledší a bledší, a tak se jí Ullman diplomaticky vyptává, jestli by neměli uvědomit policajty, kdyby náhodou měl nějakou menší nehodu nebo něco podobnýho. A ona na něj vystartuje, že nic takovýho, že ten její je skvělej řidič, že se o něj nebojí, že je všechno v pořádku a že bude do večeře zpátky. Do Colorada přijde už ve tři, ale na večeři už nejde. Kolem půl jedenáctý zapadne do svýho pokoje, a to je naposled, co ji kdo viděl živou.“

„Co se stalo?“

„Koroner říkal, že si na všechen ten chlast dala ještě asi třicet prášků na spaní. Druhej den se ukázal její manžel, nějakej zazobanej právník z New Yorku. Nenechal na Ullmanovi nit suchou. Zažaluju vás za tohle a zažaluju vás za tamto, zničím vás a takový ty kecy. Ale ten všivák Ullman je fakt dobrej. Nejspíš mu řekl, jestli chce, aby jeho ženu propraly všechny newyorský noviny: ŽENA PŘEDNÍHO NEWYORSKÉHO PRÁVNÍKA SE OTRÁVILA PRÁŠKY NA SPANÍ. Po aférce s chlapečkem, kterej moh bejt jejím vnukem.

Poldové našli porsche u nočního bufetu v Lyonsu a Ullman se přes známý postaral o to, aby ho co nejdřív vrátili tomu právníkovi. Pak společně zašli za starým Archerem Houghtonem, to je okresní koroner, a nějak ho přiměli, aby změnil konečnej výrok na náhlou smrt. Infarkt. Starej Archer si teď vozí prdel v chrysleru. Já mu to nemám za zlý. Člověk se musí chopit příležitosti, když se mu naskytne, zvlášť když se dostává do let.“

Znovu vytáhl kapesník. Zatroubení. Krátký pohled. Kapesník zmizel v kapse.

„A co se nestane. Asi za tejden na to ta píča uzená pokojská, Delores Veckeryová, vylítne s řevem z toho pokoje, co bydleli, a sekne sebou. Když přijde k sobě, povídá, že ta mrtvá bába leží nahá v koupelně ve vaně. ,Obličej má celej červenej a nafouklej,‘ povídá, ,a šklebí se na mě‘. A tak jí dal Ullman čtrnáctidenní výpověď a řekl jí, ať zmizí. Hádal bych, že tu od roku 1910, kdy to tu otec otevřel, umřelo takovejch čtyřicet padesát lidí.“

Podíval se prohnaně na Jacka. „A víte, jak většina z nich skápla? Kleplo je, když si zašukali s tou ženskou, s kterou tu byli. Takovýhle hotely přitahujou starý lidi, který si chtěj naposled užít. Zajedou si sem do hor a chovaj se, jako by jim bylo znovu dvacet. Občas se něco přihodí, a ne všichni ředitelé jsou tak dobrý jako Ullman, aby to udrželi v tajnosti před novinama. Takže Overlook má jistou pověst, to jo. Vsadil bych se, že i ten zasranej Baltimore v New York City má jistou pověst; stačí se zeptat těch správnejch lidí.“

„A co duchové?“

„Pane Torranci, pracuju tady celej život. Hrál jsem si tu jako kluk ve věku vašeho kluka, jak jsem tak na něj koukal na tý fotce, co jste mi ukázal. A doposavád jsem tu žádnýho ducha neviděl. Jestli chcete, ukážu vám venku ještě kůlnu na nářadí.“

„Výborně.“

Když už Watson sahal po vypínači, Jack řekl: „Tady dole je určitě spousta zajímavých papírů.“

„To teda máte pravdu. Vypadá to, jako by se tu hromadily tisíc let. Noviny a starý faktury a účty za dopravu a bůhvíco ještě. Můj táta se s nima ještě dokázal vypořádat, když tu byl starej kotel na dřevo, ale teď už se jim to vymklo z ruky. Jednou budu muset někomu říct, aby to odvezl do Sidewinderu a spálil to. Když to Ullman zaplatí. A on to zaplatí, když budu řvát, že se v tom držej krysy.“

„Jsou tu krysy?“

„Jo, řekl bych, že jich tu pár je. Mám pasti a jed, jak vám Ullman říkal, abyste to nakladl na půdu a tady. Musíte hlídat toho vašeho kluka, pane Torranci, aby se mu nic nestalo.“

„To musím.“ Od Watsona ta rada nebolela.

Při výstupu do schodů se na chvíli zastavili, aby se Watson mohl vysmrkat.

„V tý kůlně najdete všechno nářadí, který budete potřebovat. Je tam i to, který potřebovat nikdy nebudete. A jsou tu taky šindele. Říkal vám o tom Ullman?“

„Ano, chce opravit kus střechy na západním křídle.“

„Ten tlustej hajzl se z vás bude pokoušet vymámit co nejvíc neplacený práce, aby vám mohl na jaře vynadat, že jste to udělal blbě. Jednou jsem mu to vpálil, povídám mu...“

Jak stoupali do schodů, zněla Watsonova slova jako uklidňující šum. Jack se ještě jednou ohlédl za sebe do neproniknutelné zatuchlé tmy a pomyslel si, že pokud existuje nějaké místo jako stvořené pro duchy, je to tohle. Vzpomněl si na Gradyho, uvězněného v budově měkkým, nemilosrdným sněhem, jak pomalu šílí, až nakonec spáchá svůj hrůzný čin. Křičely? pomyslel si. Chudák Grady, dusil to v sobě každý den, až nakonec podlehl přesvědčení, že jaro už nikdy nenastane. Neměl sem chodit. Neměl ztratit nervy.

Když vycházel dveřmi za Watsonem, ta slova mu zněla myslí jako zvonění hrany, provázená ostrým praskáním – jako když se láme tuha. Panebože, potřeboval by si dát panáka. Nebo spíš tisíc panáků.

4
ŘÍŠE STÍNŮ

Danny změkl a ve čtvrt na pět si došel na mléko a na sušenky. Spořádal je u okna a pak šel políbit matku, která ležela. Navrhla mu, aby zůstal doma a díval se na „Sezamovou ulici“, že mu čekání rychleji uteče, ale on jen urputně zavrtěl hlavou a vrátil se na své místo na obrubníku.

Bylo pět hodin, a i když neměl hodinky, sledoval ubíhající čas podle prodlužujících se stínů a podle zlatavého zabarvení odpoledního přísvitu.

Obracel v rukou kluzák a pozpěvoval si: „Zaskoč ke mně, Lou, mně už je to jedno... zaskoč ke mně, Lou, mně už je to fuk... můj pán je pryč... Lou, Lou, zaskoč ke mně, Lou...“

Tuhle písničku si zpívali s kamarády v mateřské školce ve Stovingtonu. Tady do školky nechodil, protože si to tatínek už nemohl dovolit. Věděl, že se kvůli tomu oba rodiče trápí, protože si myslí, že to ještě násobí jeho osamělost (a co víc, aniž to kdy vyslovili, že jim to Danny dává za vinu), ale vlastně už se do té staré školky ani nechtěl vrátit. To bylo tak pro malé děti. On sice ještě nebyl velký, ale už taky nebyl malé dítě. A velké děti chodí do velké školy a dostávají teplé obědy. Příští rok půjde do první třídy. Tenhle rok byl něco mezi malým dítětem a opravdickým klukem. To bylo v pořádku. Stýskalo se mu po Scottovi a Andym – hlavně po Scottovi – ale to bylo taky v pořádku. Ať už se stane cokoli, bude nejlepší počkat si na to sám.

V mnohém svým rodičům rozuměl a taky věděl, že jim to mnohdy není vhod a že často nejsou ochotni vzít jeho porozumění na vědomí. Ale jednou budou muset. A jemu čekání nevadilo.

Škoda, že mu víc nevěřili, zvlášť ve chvílích, jako byla tahle. Maminka ležela na posteli a plakala a měla starost o tatínka. O některých věcech si myslela, že jsou nad Dannyho chápání – byly to běžné záležitosti jako rodinné zabezpečení, tatínkova pověst, pocity viny a hněvu a strachu, co s nimi bude – ale teď měla největší starost o to, že tatínkovi se v horách porouchalo auto (a proč tedy nevolá?), nebo že dělá špatnosti. Danny přesně věděl, jaké špatnosti má na mysli, protože mu to už kdysi vysvětlil Scotty Aaronson, který byl o půl roku starší. A Scotty to věděl, protože jeho tatínek dělal špatnosti taky. Jednou mu Scotty říkal, že táta praštil mámu do oka a srazil ji na zem. Nakonec se Scottyho rodiče kvůli té špatnosti rozvedli a Scotty žil jen s maminkou a tatínka viděl jen o víkendech. Danny se nejvíc ze všeho děsil rozvodu. To slovo se mu vždycky rozsvítilo v mysli jako znamení namalované rudými písmeny, obtočenými syčícími jedovatými hady. Když se rodiče rozvedou, už spolu nežijí. Svedou zápas o dítě (Danny přesně nevěděl, jestli to bude zápas v tenisu, nebo v badmintonu, protože maminka i tatínek hráli ve Stovingtonu obojí) a dítě pak musí jít s jedním z nich a toho druhého ve skutečnosti už nevídá a ten, s kým je, si pak může vzít nějakou cizí osobu, když to na něho přijde. Nejhorší na rozvodu bylo, že cítil smysl toho slova, cítil, jak se to slovo vznáší nad hlavami jeho rodičů, někdy nezřetelné a poměrně vzdálené, jindy hutné a úděsné jako úder hromu. To bylo potom, co rozházel tatínkovi papíry v pracovně a doktor mu musel dát ruku do sádry. Tahle vzpomínka už byla skoro vybledlá, ale vzpomínka na hrozící rozvod byla zcela jasná a strašidelná. Tenkrát se to slovo vznášelo hlavně kolem maminčiny hlavy a on se bál, že si je vytáhne z mysli a vypustí je z úst a to slovo se stane skutečností. ROZVOD. Bylo stálým obyvatelem jejich podvědomí, jedním z mála, které vždycky dokázal vycítit. Jako rytmus jednoduché písničky. Ale stejně jako u rytmu, ústřední myšlenka je jen páteří pro jakýsi myšlenkový celek, jehož postranní myšlenky ještě nedokázal vyslovit. Cítil je jen jako barvy a nálady. Maminčiny myšlenky na rozvod se soustřeďovaly kolem toho, co mu tatínek udělal s rukou a co se stalo ve Stovingtonu, když ztratil práci. Kolem toho kluka. Toho George Hatfielda, který se na tatínka naštval a rozřezal mu pneumatiky. Tatínkovy myšlenky na rozvod byly neurčitější, zbarvené dofialova, protkané žilkami děsivé černi. Možná si myslel, že by bylo lepší, kdyby od nich odešel. Ale tyhle věci už přestaly bolet. Zato tatínek trpěl skoro pořád, zvlášť kvůli té špatnosti. On ji taky vždycky vycítil: zalezl si do temného kouta a díval se na barevnou televizi a jedl buráky z mísy a dělal tu špatnost, dokud se mu nezklidnil mozek a neobklopila ho samota.

Ale to odpoledne neměla maminka důvod k obavám a Danny si přál, aby za ní mohl zajít a říct jí to. Auto nebylo rozbité. A tatínek nikde žádnou špatnost neprováděl. Už byl skoro doma, šinul si to po silnici mezi Lyonsem a Boulderem. Teď tatínek na žádnou špatnost ani nepomyslel. Myslel zrovna na... na...

Danny se nenápadně podíval za sebe na kuchyňské okno. Někdy s ním usilovné přemýšlení něco udělalo. Dokázalo, opravdu dokázalo, že skutečné věci zmizely a on viděl věci, které vlastně vidět nemohl. Jednou, zakrátko potom, co mu dali ruku do sádry, se mu to stalo u večeře. Moc toho tehdy nenamluvili. Ale mysleli. To ano. Myšlenky na rozvod se vznášely nad kuchyňským stolem jako oblak plný černého deště, těžký oblak hrozící prasknutím. Nemohl z toho jíst. Z pomyšlení na jídlo v tom temném ovzduší se mu chtělo zvracet. Připadalo mu, že se děje něco důležitého, a tak se plně soustředil a něco se stalo. Když se vrátil do skutečnosti, ležel na podlaze s fazolemi a bramborovou kaší v klíně a maminka ho držela v náručí a plakala a tatínek telefonoval. Danny z toho byl vyděšený, ale pokoušel se jim vysvětlit, že se nic neděje, že se mu to někdy stává, když se moc soustředí na pochopení nějaké věci. Pokoušel se jim přiblížit Tonyho, o kterém říkali, že je jeho „neviditelný kamarád“.

Tatínek tehdy říkal do telefonu: „Má nějaké halucinace. Vypadá normálně, ale stejně bych chtěl, aby se na něj podíval doktor.“

Když doktor odešel, maminka si na Dannym vynutila slib, že už to nikdy neudělá, že už ji takhle nikdy nevyděsí. Danny jí to slíbil, protože z toho byl sám vyděšený. Když se soustředil, dostal se v mysli k tatínkovi, jen na chvilinku, než se objevil Tony (jako vždycky na něj volal zdálky), a podivné věci zatemnily jejich kuchyň a porci pečeně na modrém talíři, jeho vědomí na chvíli proťalo tatínkovu temnou mysl, z níž vystupovalo slovo ještě úděsnější než ROZVOD, a to slovo bylo SEBEVRAŽDA. Danny už na ně v tatínkově mysli nikdy nenarazil ani je nevyhledával. Bylo by mu jedno, kdyby nikdy nevěděl, co to slovo znamená.

Ale soustřeďoval se rád, protože k němu někdy přišel Tony. Ne pokaždé. Někdy se mu všechno jen rozplizlo a chvíli trvalo, než viděl věci jasně – to bylo vlastně skoro pokaždé – ale jindy se až na samém konci jeho vidin objevil Tony a z dálky na něj volal a kýval...

Stalo se mu to dvakrát, co se přestěhovali do Boulderu, a jeho moc překvapilo a potěšilo, že Tony šel za ním celou tu cestu až z Vermontu.

Takže všichni kamarádi tam nezůstali.

Poprvé byl na dvorku a nic moc se nestalo. Tony na něj kýval a pak se zatmělo a on se za pár minut vrátil do skutečnosti a v mysli mu uvízlo jen pár útržkovitých vzpomínek jako z rozháraného snu. Podruhé, před čtrnácti dny, to bylo zajímavější. Tony na něj pokyvoval a asi ze čtyř metrů na něj volal: „Danny... pojď se podívat...“ Zdálo se mu, že vstává a pak padá do hluboké díry jako Alenka v říši divů. Pak byl ve sklepě činžáku a Tony tam byl s ním, ukazoval do temnoty na kufr, v kterém měl tatínek všechny důležité papíry, zvláště svou HRU.

„Vidíš?“ řekl Tony svým vzdáleným zpěvným hlasem. „Je to pod schody. Přímo pod schody. Stěhováci to šoupli přímo... pod... schody.“

Danny vykročil, aby se na ten div podíval zblízka, a znovu někam padal, teď už zase ze dvorku, kde seděl úplně sám. A vyrazil si při tom dech.

Za tři nebo za čtyři dny tatínek pořád něco hledal a pak rozčileně říkal mamince, že prošel celý sklep a že ten kufr nikde není a že zažaluje ty proklaté stěhováky, kteří ho ztratili někde mezi Vermontem a Coloradem. Jak má teď dokončit svou HRU, když se pořád dějí takovéhle věci?

A Danny mu řekl: „Ale ne, tati. Je pod schody. Stěhováci ho šoupli přímo pod schody.“

Tatínek se na něj tak divně podíval a odešel do sklepa. Kufr byl přesně tam, kde ho Tony Dannymu ukázal. Tatínek si vzal Dannyho stranou, posadil si ho na klín a zeptal se ho, kdo ho pustil do sklepa. Nebyl to Tom seshora? Sklep je nebezpečný, říkal tatínek. Proto ho také správce nechává zamčený. Kdyby ho někdo nechal odemčený, tatínek by o tom hned rád věděl. Je rád, že má své papíry a svou HRU, ale nestálo by mu to za to, říkal, kdyby Danny spadl ze schodů a zlomil si... nohu. Ty dveře byly vždycky zamčené. Maminka to taky říkala. A zakázala Dannymu chodit do zadní chodby, protože tam je vlhko a tma a pavučiny. A taky mu říkala, aby nelhal.

„Jak jsi to mohl vědět, doktore?“ zeptal se tatínek.

„Tony mi to ukázal.“

Maminka s tatínkem se na sebe nad jeho hlavou podívali. Něco podobného už se stalo v minulosti, ale protože je to děsilo, rychle na to zapomněli. Danny však věděl, že si dělají starosti s Tonym, zvláště maminka, a tak si dával pozor, aby ho nepřivolal v mysli někam, kde by ho mohla vidět. Teď však ležela v kuchyni a nehýbala se, a tak se ze všech sil soustředil ve snaze proniknout do tatínkova myšlení.

Svraštil čelo a zaťal trochu umouněné ruce. Nezavřel oči – to nebylo nutné – jen je přivřel a vybavoval si tatínkův hlas, Jackův hlas, hlas Johna Daniela Torrance, hluboký a pevný, hlas, který někdy potěšeně přeskočil do vyšší polohy nebo nazlobeně potemněl nebo zůstával pevný, když přemýšlel. Přemýšlel. Přemýšlel o něčem. Přemýšlel...

(přemýšlel)

Danny tiše vzdychl a jeho tělo ochablo, jako by mu selhaly všechny svaly. Byl úplně při vědomí; viděl ulici a dívku a chlapce, jak jdou po protějším chodníku a drží se za ruce, protože jsou

(?zamilovaní?)

tak šťastní, že mohou být spolu. Viděl podzimní listí, jak poletuje po ulici a víří v žlutých přemetech. Viděl dům, který chlapec s dívkou míjeli, a všiml si, že má střechu pokrytou

(šindeli. myslím, že nebudou problémy, když se udělá správně lemování zdí a komínů. ten watson. bože, to je postava. rád bych ho nějak vpravil do HRY. takhle skoncuju s celým zasraným lidstvem, jestli se nebudu mít na pozoru. jo. šindele. jestlipak jsou tam hřebíky? kruci, zapomněl jsem se ho zeptat, ale ty se dají snadno koupit. v železářství v sidewinderu. vosy. v tuhle dobu se zrovna zahnizďují. měl bych si proti nim něco koupit, až budu strhávat staré šindele. a pobíjet ji novými)

šindeli. Tak na tohle myslí. Dostal práci a myslí na šindele. Danny nevěděl, kdo je Watson, ale jinak se mu všechno zdálo jasné. Třeba uvidí vosí hnízdo. Určitě uvidí vosí hnízdo, jako že se jmenuje

„Danny... Dannýýýý...“

Vzhlédl a na konci ulice uviděl Tonyho, který stál u dopravní značky a mával na něj. Danny jako vždycky pocítil teplý nával radosti, že vidí starého přítele, ale tentokrát se mu do toho přimísil i jakýsi strach, jako by za Tonyho zády bylo ukryto něco tajemného. Sklenice plná vos, které bodají hluboko, když se dostanou ven.

Ale nemohl nejít. Ještě více se na obrubníku zhroutil do sebe, ruce mu zvolna sklouzly ze stehen a zůstaly bezvládně ležet v klíně. Brada mu poklesla na prsa. Pak sebou mdle trhl, jak se jeho část rozběhla do trychtýře tmy za Tonym.

„Dannýýý –“

Temnotu náhle vystřídal vířivý jas. Odněkud uslyšel hvízdavé vytí a kašel a ze zohýbaných pokroucených stínů se stal večerní jedlový les kvílící pod náporem vichřice. Sníh vířil a tančil. Sníh byl všude.

„Je hrozně hluboký,“ řekl Tony ze tmy a smutek v jeho hlase Dannyho vyděsil. „Z tak hlubokého sněhu se člověk nedostane.“ Další nezřetelný obrys, přízračný, vyrůstající z bílé tmy. Obrovský a obdélníkový. Strmící střecha. Běloba potřísněná bouřící temnotou. Mnoho oken. Dlouhá budova se šindelovou střechou. Některé šindele byly zelenější, novější. Přibil je tam tatínek. Hřebíky ze sidewinderského železářství. Šindele pokrýval sníh. Pokrýval všechno.

Průčelí budovy mdle osvítilo zelené čarovné světlo, zablikalo a proměnilo se v rozšklebenou lebku se zkříženými hnáty.

„Jed,“ řekl Tony z plovoucí tmy. „Jed.“

Dannymu zablikaly do očí další nápisy, některé svítící zelenými písmeny, jiné na tabulích porůznu zapíchaných do sněhových návějí. ZÁKAZ KOUPÁNÍ. NEBEZPEČÍ! DRÁTY POD NAPĚTÍM. OBJEKT URČENÝ K DEMOLICI. VYSOKÉ NAPĚTÍ. NAPÁJECÍ KOLEJNICE. SMRTELNÉ NEBEZPEČÍ. NEPŘIBLIŽUJTE SE. VSTUP ZAKÁZÁN. ZÁKAZ VSTUPU NA CIZÍ POZEMEK. NARUŠITELÉ BUDOU PŘI SPATŘENÍ ZASTŘELENI. Žádnému z nich ve skutečnosti nerozuměl – neuměl číst! – ale cítil jejich význam a temnými otvory jeho těla do něho pronikala snová hrůza jako světlehnědé spory, které zmírají slunečním světlem.

Nápisy zmizely. Byl v místnosti naplněné podivným nábytkem, v místnosti, kde byla tma. Sníh se tříštil o okna, jako by do nich někdo házel písek. Dannymu vyschlo v ústech, oči měl dychtivě vykulené, srdce mu poskakovalo v hrudi. Zvenčí sem dolehl dunivý zvuk, jako když se rozlétnou nějaké příšerné dveře. Kroky. Na druhém konci místnosti bylo zrcadlo a hluboko v jeho stříbrných hlubinách se objevilo jediné slovo vyvedené zeleným plamenným písmem: DROM.

Místnost zmizela. Další místnost. Znal

(znával)

ji. Převržená židle. Rozbité okno, jímž vane sníh. Okraj koberce už byl namrzlý. Záclony visely ze zlomené tyče. Nízká skříňka ležela převržená na dvířkách.

Další temně dunivé zvuky, pravidelné, rytmické, hrůzné. Zvuk rozbíjeného skla. Nadcházející zmar. Chraplavý hlas, hlas šílence, tím horší, že povědomý.

Vylez ven! Vylez ven, ty malej sráči! Pojď si pro svou medicínu!

Prásk. Prásk. Prásk. Tříštící se dřevo. Řev hněvu a uspokojení. DROM. Blíží se.

Přesun na druhý konec místnosti. Obrazy strhané ze zdi. Gramofon

(?maminčin gramofon?)

převržený na podlaze. Její desky, Grieg, Händel, Beatles, Art Garfunkel, Bach, Liszt, poházené všude kolem. Rozbité do tvaru zubatých řezů koláče. Paprsek světla pronikající sem z vedlejší místnosti, z koupelny, ostré bílé světlo a slovo blikající v zrcadle lékárničky jako červené oko, DROM, DROM, DROM –

„Ne,“ zašeptal. „Prosím tě, Tony, ne –“

A ruka visící přes bílý okraj porcelánové vany. Úd. Líný potůček krve (DROM) stékající po jednom prstu a kapající na dlaždičky z pečlivě zastřiženého nehtu –

Ale ne, ne, to ne –

(prosím tě Tony, vždyť ty mě strašíš)

DROM DROM DROM

(přestaň, Tony, přestaň s tím)

Obraz rozplizává.

Dunivé zvuky v temnotě jsou hlasitější, ještě hlasitější, znějí ozvěnou, jsou všude, všude kolem.

Je skrčený v temné chodbě, skrčený na modrém koberci s divokým černým vzorem. Slyší, jak se k němu blíží ty dunivé zvuky, a zpoza rohu vychází Postava a míří si to kolébavě k němu, provázena pachem krve a zániku. V jedné ruce drží palici a mává jí (DROM) ze strany na stranu v nepravidelných obloucích. Palice trhá hedvábné tapety a uvolňuje děsivé gejzíry omítkového prachu:

Pojď si pro svou medicínu! Chovej se jako chlap!

Obrovská, nakysle páchnoucí Postava se k němu blíží a její palice protíná vzduch se zlověstným šepotavým svistem, pak se ozve dutý zvuk, jak narazila do zdi a zvířila prach v oblaku, který vyvolává svědění v nose. Malá červená očka žhnou do tmy. Příšera už stojí nad ním, objevila ho a nahrbila se, černou zeď za zády. A poklop ve stropě je zavřený.

Tma. Přesun.

„Tony, prosím tě, odveď mě zpátky, prosím tě, prosím –“

A najednou byl zpátky, seděl na obrubníku na Arapahoe Street s košilí přilepenou na záda, celý zbrocený potem. V uších mu ještě dozníval ten mocný, kontrapunktický dunivý zvuk. Cítil pach vlastní moči, jak se v pocitu krajní hrůzy počural. Měl ještě před očima tu bezvládnou ruku visící přes okraj vany a potůček krve stékající po jednom prstu, po prostředníčku, a slyšel to nevysvětlitelné slovo, mnohem strašnější než všechna ostatní slova: DROM.

Ale slunce už svítilo. Dannyho obklopovaly skutečné věci. Až na Tonyho, který byl už šest bloků vzdálený, jen skvrna na rohu, která volá mdlým, vysokým a příjemným hlasem. „Dávej na sebe pozor, doktore...“

A v následujícím okamžiku Tony zmizel a na rohu se objevilo tatínkovo červené otlučené auto, které se drkotavě blížilo po ulici k němu a s vrčením za sebou zanechávalo modrý kouř. Danny byl okamžitě na nohou, mával, poskakoval z nohy na nohu a křičel: „Tatínku! Ahoj, táto! Ahoj! Ahoj!“

Tatínek zajel s volkswagenem k obrubníku, vypnul motor a otevřel dveře. Danny se k němu rozběhl, ale vzápětí strnul hrůzou. Srdce mu poskočilo až někam do krku. Na předním sedadle vedle tatínka ležela palice s krátkou rukojetí. Ještě na ní lpěla krev a vlasy.

Najednou se však proměnila ve svazek zeleniny.

„Danny... co je s tebou, doktore?“

„Nic. Jsem dobrej.“ Došel k tatínkovi a zabořil mu hlavu do džínsové bundy lemované beránkem. Pevně, pevně, pevně ho objal. Jack, mírně znepokojený, ho objal také.

„Poslyš, doktore, to nesmíš takhle vysedávat na sluníčku. Jsi úplně zpocený.“

„Myslím, že jsem trochu usnul. Já tě mám moc rád, tati. Čekal jsem na tebe.“

„Já tě mám taky moc rád, Dane. Něco jsem ti přivezl. Myslíš, že máš dost síly, abys to odnesl nahoru?“

„No jasně.“

„Danny Torrance, nejsilnější chlap na světě,“ řekl Jack a pocuchal mu vlasy. „Jeho koníčkem je usínat na nároží.“ Pak šli nahoru po schodech a maminka jim sešla naproti do mezipatra a Danny se zastavil na druhém schodě a díval se, jak se rodiče líbají. Byli rádi, že se vidí. Láska z nich vyzařovala stejně jako z toho kluka s holkou, co se vedli za ruce po ulici. Danny byl šťastný.

Svazek zeleniny – pouhý svazek zeleniny – mu šustil v náručí. Všechno bylo v pořádku. Tatínek byl doma. Maminka ho měla ráda. Nebylo tu nic špatného. A ne všechno, co mu Tony kdy ukázal, se vždycky stalo.

Ale srdíčko mu obestřel strach, hluboký a hrůzný, uzavírající v sobě to nerozluštitelné slovo, které viděl v zrcadle svého podvědomí.

5
TELEFONNÍ BUDKA

Jack zaparkoval volkswagen před nákupním střediskem Table Mesa a vypnul motor. Přemýšlel, jestli nemá jet dál a nechat vyměnit palivové čerpadlo, ale znovu si řekl, že si to nemůžou dovolit. Když autíčko vydrží do listopadu, může jít do důchodu se všemi poctami. V listopadu už bude v horách sněhu až nad střechu brouka... možná by se v něm utopila tři taková autíčka nad sebou.

„Zůstaň v autě, doktore. Přinesu ti tyčinku.“

„Proč mě nechceš s sebou?“

„Musím si zavolat. Je to přísně soukromá záležitost.“

„Proto jsi nevolal z domova?“

„Uhádl.“

Wendy trvala na zavedení telefonu bez ohledu na jejich spletitou finanční situaci. Oháněla se tím, že mají malé dítě – a k tomu ještě takového kluka, jako je Danny, který občas omdlívá – a nemohou si dovolit telefon nemít. A tak Jack vyklopil třicet dolarů za zavedení, což už samo o sobě bylo dost špatné, a devadesát dolarů záručního poplatku, a to už opravdu bolelo. A stejně byl telefon zatím němý.

„Koupíš mi Baby Ruth, tati?“

„Jistě. Seď klidně a nehraj si s řadicí pákou, jo?“

„No jasně. Budu si prohlížet mapy.“

„Tak jo.“

Když Jack odešel, Danny si otevřel skříňku v palubní desce a vytáhl pět potrhaných automap: Colorado, Nebraska, Utah, Wyoming, Nové Mexiko. Miloval automapy, rád jezdil prstem po silnicích. Pokud bylo na tom přestěhování na západ něco dobrého, tak to byly další automapy.

Jack koupil v dragstóru tyčinku pro Dannyho a k ní si vzal noviny a říjnový Writer's Digest. Dal prodavačce pětidolarovku a řekl si o drobné nazpátek ve čtvrtdolarech. Se stříbrnými mincemi v ruce se odebral do telefonní budky, která stála vedle automatu na výrobu klíčů. Z budky viděl přes trojí zasklení na Dannyho. Chlapec měl skloněnou hlavu a byl zahloubán do map. Jack pocítil příval téměř zoufalé lásky, který se mu obrazil na tváři jako kamenný úsměv.

Tenhle povinný děkovný hovor Alovi mohl absolvovat klidně z domova; nechystal se říct nic, co by se Wendy mohlo dotknout. Hrdost mu to však nedovolila. V současné době téměř vždycky vyhověl své hrdosti, protože s manželkou, synem, ojetým volkswagenem z roku 1968 a šesti sty dolary na účtu byla hrdost to jediné, co mu ještě zbývalo. To jediné, co bylo jen jeho. I účet byl společný. Ještě před rokem učil angličtinu na jedné z nejlepších přípravek v Nové Anglii. Měl přátele – i když jiné než v době, kdy pil – a užil si i něco legrace s kolegy ze školy, kteří obdivovali jeho přístup k výuce i jeho literární koníček. Před půl rokem bylo ještě všechno dobré. Na konci každého čtrnáctidenního období mu zbývalo ještě dost peněz, aby si založil skromný účet ve spořitelně. Když pil, nezbýval mu ani cent, přestože Al Shockley platil většinu rund. Začali s Wendy opatrně uvažovat o zakoupení domku. Venkovského domku, který by si upravili podle svého, i kdyby to mělo trvat šest nebo osm let; co na tom záleželo, byli mladí a měli čas.

A pak ztratil nervy.

George Hatfield.

Vůně naděje se proměnila v pach staré kůže v Crommertově kanceláři a celá záležitost připomínala scénu z jeho vlastní hry: na zdech staré fotografie předchozích ředitelů školy a staré rytiny zobrazující školu v roce 1879, kdy byla postavena, a v roce 1896, kdy byly z Vanderbiltových peněz přistavěny šatny u fotbalového hřiště, které se dosud krčily na jeho západním konci, úhledně porostlé břečťanem. Dubnový břečťan šustil i za Crommertovým úzkým oknem. V radiátoru syčela pára. To není pouhá prohra v bridži, pomyslel si tehdy. Tohle je holá skutečnost. Jak to mohl takhle posrat?

„Tohle je vážná situace, Jacku. Zatraceně vážná. Školní výbor mě pověřil, abych ti sdělil jeho rozhodnutí.“

Výbor požadoval Jackův odchod a Jack se nevzpíral. Za jiných okolností by byl v červnu dostal definitivu.

A po onom rozhovoru v Crommertově kanceláři následovala nejtemnější, nejpříšernější noc jeho života. Ještě nikdy necítil takovou chuť, takovou potřebu se napít. Třásly se mu ruce. Srážel věci na zem. A chtěl z toho vynechat Wendy s Dannym. Cítil se jako divoké zvíře na napjatém řemenu. Odešel z domu v hrůze, že by jim mohl ublížit. Skončil před hospodou, ale dovnitř nevešel jen proto, že by ho pak Wendy určitě nakonec opustila a vzala by si Dannyho s sebou. A od té chvíle by byl mrtvý muž.

Místo do hospody, v jejíchž temných stínech se ukrývaly sladké vody zapomnění, zašel k Alovi Shockleymu. Školní výbor hlasoval šest proti jednomu. Ten jeden byl Al.

Vytočil číslo ústředny a operátorka mu sdělila, že za dolar a osmdesát pět centů může s Alem, který byl dva tisíce mil odsud, mluvit tři minuty. Čas je relativní, chlapče, pomyslel si a naházel do automatu osm čtvrtdolarů. Slyšel elektronické pípání, jak se jeho volání ozývalo kdesi na východě.

Alův otec byl ocelářský magnát Arthur Longley Shockley. Zanechal svému jedinému synovi Albertovi značné jmění a velké množství ředitelských postů a židlí v různých výborech. Jednou z nich byla židle ve školním výboru Stovingtonské přípravné akademie, kterou starý pán pro radost podporoval. Arthur i Albert Shockley byli absolventi této školy a Al bydlel v Barre, dostatečně blízko, aby mohl osobně dohlédnout na zájmy školy. Několik let vedl stovingtonské tenisové družstvo.

Jack s Alem se spřátelili naprosto přirozeně a náhodně: setkávali se při mnoha univerzitních aktivitách a při večírcích se vždycky opili ze všech nejvíc. Shockley se rozešel se svou ženou a Jackovo manželství šlo také z kopce, ačkoli Wendy stále miloval a upřímně (a často) jí sliboval, že se polepší, už kvůli ní a kvůli malému Dannymu.

Po fakultních večírcích ještě vytloukali bary, dokud jim všude nezavřeli, a pak se obvykle zastavili v nějaké noční prodejně pro basu piva a popíjeli v autě v nějaké postranní ulici. Byla rána, kdy Jack dovrávoral do jejich pronajatého domu s úsvitem a našel Wendy s dítětem spát na gauči, Danny vždycky u opěradla, pěstičku pod matčinou bradou. Podíval se na ně a do krku mu hořce nastoupal pocit sebeznechucení, silnější než pivo a cigarety a martini – marťani, jak těm koktejlům říkal Al. V těch chvílích se jeho mysl v šíleném posunu zabývala revolverem, provazem nebo břitvou.

Když byl na flámu v týdnu, spal jen tři hodiny, vstal, oblékl se, spolykal čtyři excedriny a na devátou šel ještě opilý do školy přednášet americké básníky. Dobré ráno, dětičky, náčelník Krhavé oko vám teď bude povídat o tom, jak Longfellow ztratil manželku při velkém požáru.

Nevěřil tehdy tomu, že je alkoholik, blesklo mu hlavou, když slyšel ve sluchátku zvonění Alova telefonu. Ty hodiny, které prošvihl nebo odučil neoholený, ještě páchnoucí posledním marťanem. Mě se to netýká, já můžu kdykoli přestat. Ty noci, kdy spali s Wendy odděleně. Hele, mně je dobře. Zprohýbané nárazníky. No jasně, že jsem schopnej řídit. Slzy, které vždycky skrývala v koupelně. Pohledy kolegů na večírcích, kde se podával alkohol, i když to bylo jen víno. Pozvolné vstřebávání skutečnosti, že se o něm mluví. Vědomí, že mu z underwoodky neleze nic jiného než téměř nepopsané zmuchlané koule papíru, které končí v koši. Pro Stovington byl zpočátku velkou nadějí, snad budoucím americkým spisovatelem, ale v každém případě mužem, který dokázal učit ten záhadný předmět, tvůrčí psaní. Vydal přes dvacet povídek. Pracoval na hře a myslel si, že někde v jeho podvědomí by se mohl vylíhnout román. Jenže s tvorbou byl konec a v učení se vyskytovaly chyby.

Skončilo to jednoho večera asi měsíc potom, co zlomil Dannymu ruku. Myslel si, že tím definitivně prohrál své manželství. Wendy nezbývalo nic jiného než zmobilizovat vůli. Jack věděl, že kdyby její matka nebyla taková fúrie, Wendy by nasedla na autobus do New Hampshire v okamžiku, kdy by byl Danny schopný cestovat. Ale to už pominulo.

Bylo chvíli po půlnoci. Jack s Alem jeli do Barre po dálnici číslo 31. Al seděl za volantem svého jaguára a nádherně krouhal zatáčky. Občas přejel dvojitou žlutou střední čáru. Oba byli velice opilí; toho večera přistáli marťani v plné síle. Poslední zatáčku před mostem projeli stodesítkou. Před nimi se náhle ocitlo dětské kolo a vzápětí ostře zaskřípěly pneumatiky jaguára. Jack si pamatoval přízračnou Alovu tvář, která zářila nad volantem jako kulatý bílý měsíc. Pak se ozval zvonivý náraz, jak v rychlosti sto mil za hodinu nabrali kolo, které vylétlo do vzduchu jako pokroucený pták, narazilo řídítky na čelní sklo, odrazilo se a zmizelo překvapenému Jackovi z náhle zamženého výhledu. V následujícím okamžiku už uslyšel závěrečný hrůzný třesk, jak kolo dopadlo na silnici za nimi. Pod pneumatikami něco zadunělo. Jaguár se začal točit. Al se stále držel volantu a Jack se zdáli uslyšel promluvit: „Ježíši, Ale, vždyť jsme ho přejeli. Já to cítil.“

Do ucha mu stále vyzváněl telefon. No tak, Ale. Buď přece doma. Už to chci mít za sebou.

Alovi se v dýmu ze spálených pneumatik podařilo zastavit vůz necelý metr od mostní vzpěry. Dvě pneumatiky byly prázdné. Ještě sto metrů za nimi se povalovaly porůznu roztroušené kusy spálené gumy. Chvíli se na sebe dívali a pak se vydali zpátky do chladné tmy.

Za chvíli to uviděli. Kostra s řídítky a jedním kolem, kus dál druhé kolo, které leželo uprostřed silnice, a z něj trčely uvolněné dráty.

„Tak tohle jsme asi přejeli, Jacky,“ řekl Al nejistě.

„Ale kde je to dítě?“

„Ty jsi viděl nějaké dítě?“

Jack svraštil obočí. Všechno se to událo tak strašně rychle. Zatáčka. Kolo v kuželech světla. Al něco křičí. Náraz a dlouhý smyk. Odnesli kolo na kraj silnice. Al se vrátil k jaguáru a zapnul nouzové blinkry.

Další dvě hodiny prohledávali se silnou čtyřčlánkovou baterkou okolí silnice. Nic. Ačkoli bylo pozdě, chromý jaguár a oba muže s poletující baterkou minulo několik vozů. Žádný však nezastavil. Jack si později pomyslel, že nějaká podivná prozřetelnost, která se rozhodla dát jim poslední příležitost, je zachránila před policajty, které mohla zavolat posádka kteréhokoli projíždějícího vozu.

Ve čtvrt na tři se vrátili k jaguáru, střízliví, ale nejistí.

„Jestli na tom kole nikdo nejel, tak co sakra dělalo uprostřed silnice?“ rozčiloval se Al. „Kdyby bylo na krajnici, ale to zasraný kolo stálo rovnou na prostředku!“

Jack jen zavrtěl hlavou.

„Telefon nikdo nebere,“ řekla operátorka. „Mám to ještě zkoušet?“

„Nechte to ještě párkrát zazvonit, prosím. Nevadí vám to?“

„Ne, pane,“ řekl úslužný hlas.

No tak to zvedni, Ale.

Al došel přes most k nejbližšímu telefonnímu automatu, zavolal jednomu příteli, který žil sám, a řekl mu, že mu dá padesát dolarů, když mu z garáže vyzvedne zimní pneumatiky a doveze mu je k mostu na silnici číslo 31 nedaleko Barre. Přítel se objevil za dvacet minut, jen v džínách a pyžamovém kabátku. Pátravě se rozhlédl kolem.

„Někoho jste zabili?“ zeptal se.

Al už zdvihal zadek vozu a Jack uvolňoval šrouby. „Bohudík ne,“ řekl Al.

„Tak já zas pojedu. Zaplatíš mi ráno.“

„Tak jo,“ řekl Al, aniž vzhlédl od práce.

Poměrně snadno se jim podařilo vyměnit dvě kola a společně odjeli do Alova domu. Al zajel s jaguárem do garáže a vypnul motor.

„Končím s chlastem, Jacky,“ řekl do tmy. „Definitivně. Dneska jsem zabil posledního marťana.“

Když se teď Jack potil v telefonní budce, napadlo ho, že o Alových slovech nikdy nezapochyboval. Sám odjel domů ve svém volkswagenu. Měl puštěné rádio a nějaká diskoskupina stále dokola vyzpěvovala úsvitem: Jen to udělej... vždyť to chceš... jen to udělej, vždyť to chceš... A do toho kvílení pneumatik a náraz. Když zavřel oči, viděl to osamělé pochroumané kolo s dráty vytrčenými k obloze.

Doma spala Wendy na gauči. Podíval se do Dannyho pokoje a Danny ležel v dětské postýlce na zádech a hluboce spal, ruku v sádře. V měkkém světle pouliční lampy rozeznával Jack na bílé sádře podpisy všech doktorů a sestřiček z dětské chirurgie.

Byla to nehoda. Spadl ze schodů.

(ty špinavej lháři)

Byla to nehoda. Ztratil jsem nervy.

(ty zasranej ožralo, pámbu se vysmrkal a z toho sople uplácal tebe)

Poslouchejte mě přece, prosím vás, vždyť to byla opravdu jen nehoda –

Poslední prosbu zaplašila představa poskakujícího světla baterky, které provázelo jejich pátrání v suché listopadové trávě, kde mělo podle všeho ležet tělo, čekající na příjezd policie. Nezáleželo na tom, že řídil Al. Při jiných podobných příležitostech řídil zase on.

Urovnal Dannymu peřinku a odešel do ložnice. Z horní zásuvky ve skříni vytáhl osmatřicítku Spanish Llama, kterou tam měl schovanou v krabici od bot. Posadil se na postel a skoro hodinu se díval na její smrtící lesk.

Když se rozednilo, uložil ji zpátky do krabice a krabici dal do skříně.

Pak zavolal Brucknerovi a řekl mu, aby nechal odsuplovat jeho hodiny, že má chřipku. Bruckner souhlasil, ale tentokrát s menší vstřícností než obvykle. V minulém roce byl Jack Torrance mimořádně náchylný k chřipkám.

Wendy mu udělala míchaná vajíčka a kávu. Jedli v tichosti. Jediný zvuk se ozýval ze dvorku, kde Danny rozdováděně řídil zdravou rukou své náklaďáky přes hromadu písku.

Wendy se postavila ke dřezu, aby umyla nádobí.

„Jacku, já jsem hodně přemýšlela,“ řekla zády k němu.

„Opravdu?“ Roztřesenýma rukama si zapálil cigaretu. Kupodivu neměl kocovinu. Jen třas. Zamrkal. Na chvíli se mu zatmělo před očima. Uviděl kolo tříštící do pavučin přední sklo, uslyšel zavytí pneumatik. Do temnoty blikala baterka.

„Chtěla bych si s tebou promluvit o... o tom, co by bylo nejlepší pro mě a pro Dannyho. A snad i pro tebe. Já nevím. Myslím, že tohle jsme měli řešit už dávno.“

„Udělala bys pro mě něco?“ zeptal se s pohledem upřeným na rozechvělý konec cigarety. „Prokázala bys mi jednu laskavost?“

„Jakou?“ Její hlas byl prázdný a bezbarvý. Podíval se na ni.

„Promluvme si o tom až za týden. Jestli o to ještě budeš stát.“

Obrátila se k němu s rukama krajkovanýma pěnou. Hezkou tvář měla bledou a poznamenanou rozčarováním. „Jacku, tvoje sliby zůstávají jen sliby. Ty prostě jen –“

Zarazila se, podívala se mu do očí a náhle znejistěla.

„Jen týden,“ řekl. Jeho hlas ztratil sílu a přešel do šepotu. „Prosím tě. Nic neslibuju. Jestli se mnou ještě budeš chtít mluvit, promluvíme si. O čem budeš chtít.“

Dlouze se na sebe zahleděli přes prosluněnou kuchyni, a když se pak beze slova obrátila k nádobí, Jack se začal třást. Strašně se potřeboval napít. Jen malého panáka, aby viděl věci zase z té správné perspektivy –

„Dannymu se zdálo, že jsi měl nějakou nehodu v autě,“ řekla zničehonic. „Někdy jsou ty jeho sny legrační. Říkal mi to dneska ráno, když jsem ho oblékala. Tak měl jsi, Jacku? Měl jsi nehodu?“

„Ne.“

Kolem poledního se touha po alkoholu projevila zvýšenou teplotou. Zajel k Alovi.

„Máš chuť na panáka?“ zeptal se ho Al ještě ve dveřích. Vypadal strašně.

„Děsnou. Vypadáš jako Lon Chaney ve Fantomovi opery.“

„Pojď dál.“

Celé odpoledne hráli whist pro dva. Nepili.

Uplynul týden. Moc toho za tu dobu s Wendy nenamluvili. Věděl však, že ho podezíravě sleduje. Pil černou kávu a jednu plechovku koly za druhou. Jednou večer vypil celý karton a pak utíkal do koupelny a zvracel. Hladina lahví v baru neklesla. Po vyučování se vždycky zastavil u Ala Shockleyho – Wendy Ala Shockleyho nenáviděla víc než kohokoli jiného – a když přicházel domů, přísahala by, že je z jeho dechu cítit skotská nebo gin, ale on s ní před večeří mluvíval zcela logicky, popíjel kávu, po večeři si hrál s Dannym a dělil se s ním o svou kolu, před spaním mu četl pohádky, pak při černé kávě opravoval sešity, a ona si musela přiznat, že se mýlila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osvícení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.